(untitled) (Zaporizhzhia Historical Review, 2022)
Після закінчення Другої світової війни в радянській Україні поновлюється довоєнна модель суспільно-політичного та економічного розвитку держави. Це контрастувало із настроями населення, яке сподівалося на демократизацію життя країни. Для приборкання невдоволених карні органи вдаються до репресій, а пропагандисти намагаються не допустити різноманіття суспільних думок і поглядів та встановити контроль над свідомістю радянських громадян. На прикладі Запорізького регіону показані нестерпні умови робітників часів відбудови, брак необхідних промислових і продуктових товарів, відсутність державної допомоги, завищені ціни на необхідні групи товарів. Разом із тим, держава висунула вимогу виконання нереалістичних планів швидкими темпами. Така дійсність стала причиною невдоволення населення, про що частина його відверто висловлюється на мітингах, робочих місцях, у приватних розмовах. Подібні коментарі неодмінно фіксувалися і передавалися до карних органів, що свідчить про всебічний контроль над життям людини в тоталітарній державі. У той же час пропагандистами, медійними працівниками, митцями була створена псевдодійсність, яка була альтернативою реаліям життя. Як правило, у їхніх роботах не йшлося про зубожіння населення, а превалювали гасла про найщасливіше життя в радянській країні, про ворожий світогляд західного світу тощо. Головне завдання, яке ставили ідеологи перед творцями такої псевдодійсності: контроль над поведінкою населення та насадження комуністичної ідеології. Авторами статті доведено, що на місцевому рівні пропагандисти відтворювали загальносоюзні/загальнореспубліканські ідеологічні тези.