(untitled) (Zaporizhzhia Historical Review, 2022)
Болгарія має стійку законодавчу практику в області культурної спадщини. Початок Болгарського відродження відноситься до другої половини XVIII ст. Як і в інших слов’янських країнах, цей час є періодом становлення нації, освіти та бурхливого розвитку культури. Перший болгарський закон 1889, який регулює ці питання можна по праву вважати одним з найстаріших в Європі. Його дія охоплює широке коло охорони пам’яток – монет, історичних документів та матеріалів словесної культури. Закон складається з п’ятдесяти статей, розділених на три розділи. Введення в силу першого «Закону про пошук старожитностей і підтримки наукових та літературних підприємств» в Болгарії стало найважливішим етапом для подальшої роботи в цьому напрямку. За 20 років дії цього Закону Були створені перші інституції для збереження культурної спадщини, охорони пам’ятників багатющої болгарської культурної та національної історії. Нову європейську сторінку в болгарському законодавстві про збереження пам’яток культури знаменує прийняття Закону про старожитності у 1911 році. Його авторами були видатні вчені і педагоги, які здобули освіту в найвідоміших визнаних європейських університетах. Тому Закон 1911 року укладено відповідно до кращих європейських зразків того часу. Новий закон передбачає створення Управління по збереженню та охороні старожитностей. Категоричні формулювання Закону про старожитності сприяли встановленню правопорядку в області виявлення, збереження і демонстрації культурних пам’яток на болгарських землях. У період після Звільнення від турецького панування до Другої світової війни в Болгарії створюється законодавство, в якому чітко сформульовані цілі, завдання та функції музеїв, а також і формується розгорнута структура охорони культурної спадщини.