(untitled) (Zaporizhzhia Historical Review, 2022)
Автор статті розглядає проблему взаємодії історика і методу на українському історіографічному полі в сучасних умовах безпрецедентного розширення авторських свобод. Непевність в уявленнях про те, «як ми пишемо історію», досі не подолана. Дисертації молодих авторів містять такі хиби, як декларативне і безпредметне представлення методів свого дослідження, безвідповідальне жонглювання такими «модними» назвами, як «компаративний аналіз», «просопографія», «усна історія», «повсякдення». Автор зауважує, що дослідницькі технології, у тому числі методи, не є чимось споконвіку покладеним до скриньки Кліо. Технології виникають як наслідок прагнення істориків бути успішними, якнайповніше реалізувати свою допитливість, свої здібності, свої амбіції. Він розбирає конкретні приклади новаторських досліджень і показує специфіку і ефективність таких методів, як мікроаналіз, насичений опис, усна історія, просопографія. Він вказує на виразну специфіку таких методів, як психоаналіз і математичні методи, завдяки чому вони є зразком предметного розуміння методу як дослідницької технології. Стаття показує, що історія повсякденності починаючи з кінця 1990-х років набула прав громадянства в українській історіографії. Публікації останніх кількох років дають необхідний матеріал для того, щоб на прикладах конкретних досліджень побачити різницю між традиційним історіописанням і технологією історії повсякденності, а також збагнути, як саме діє ота магія, коли сутність постає «з дрібниць». Адже це особливі дрібниці. Завдяки таланту історика вони, як краплі вранішньої роси, відбивають увесь навколишній світ. У підсумку автор нагадує, що сьогодні не лише «істина», але й «техніка виконання» є важливою. Не лише глибокі положення, оригінальні твердження, а й дотепні інструменти, елегантний хід думки, багата мова, вибагливий стиль є складовими успіху.