(untitled) (Zaporizhzhia Historical Review, 2022)
Немає підстав твердити про те, що «хвиля вбивчих нападів» українців на поляків, із численними жертвами з обох сторін, перейшла з Рейхскоміса ріату «Україна» у дистрикт «Галичина» Генерал-Губернаторства уже влітку чи восени 1943 року. Адже таке не підтверджується історичними доку ментами (передусім – за походженням з ОУН(б) чи Армії Крайової). Від повідні сюжети у джерелах іншого походження – про переселення осіб польської національності з Волині до Східної Галичини в липні–жовтні 1943 року – теж відсутні, хоча, за логікою, неодмінно мали б там бути. Натомість різке загострення польсько-українських відносин у дистрикті «Галичина» стається у другій половині лютого 1944 року. Вочевидь, то дішнє лавиноподібне зростання жертв як із польського, так і з україн ського боку спричинили радянські провокації, пов’язані з просуванням радянсько-німецького фронту на Захід та відповідними рейдами у захід ному напрямку радянських партизанських з’єднань. Можливо, вплину ло прибуття до Галичини кількатисячного радянського кавалерійського з’єднання Михайла Наумова. Частині цих партизанів вдалося 14 лютого 1944 р. перейти залізницю Львів–Перемишль і вирушити у напрямку Ме дики (інших розбили німці, а ще частина партизанів завернула назад). Як виглядає, після цього на захід від річки Західний Буг різко погіршали польсько-українські відносини. Вочевидь, певну роль зіграло й те, що місцеве українське підпілля запідозрило, що тамтешні жителі польської національності підтримують радянський партизанський рух, а відтак від повідним чином відреагувало. Що ж до польського підпілля (представни ки Львівського обшару АК), то воно, зустрівшись із антипольськими ви ступами українців, звинуватило окупаційну владу дистрикту «Галичина» у тому, що не помічає цього. У Львівському обшарі АК у останні дні люто го 1944-го констатували сотні жертв серед «співвітчизників» унаслідок «різанини», що розгорнулася. В березні місцеве польське підпілля вже зауважувало «масове знищення українцями поляків», а за підсумками відповідних подій у квітні порівняло ситуацію з українсько-польськими відносинами у Східній Галичині з тією, яка склалася на Волині влітку 1943 року. До того ж, у березні польські підпільні чинники взялися за відплат ні дії, заявивши про намір проводити «ліквідаційні» та «пацифікаційні» акції проти ватажків і агітаторів українських середовищ. Першу з таких антиукраїнських «пацифікацій» 15–22 березня здійснив «Кедив» Львів ського округу АК. Навесні 1944-го українське підпілля на місцевому рівні прагнуло порозумітися із залишками німецької окупаційної адміністрації дистрикту «Галичина», проте «польська тематика» зазвичай не фігурува ла у переліках пріоритетних питань. До того ж, українська сторона була дуже незадоволеною діяльністю пов’язаних з німецько-нацистськими окупантами польсько-угорських боївок, які дошкуляли у південній ча стині дистрикту. Будучи переконаною у тому, що польське підпілля після приходу радянської влади у Галичину має намір із нею взаємовигідно до мовлятися, з травня 1944 року ОУН(б) переходить до тактики «усування» польського населення за межі українських етнографічних територій у Західній Україні. А в червні – липні українсько-польське протистояння в краї переростає у боротьбу, в якій участь українського та польського під пілля стає визначальною. Цей кривавий конфлікт у дистрикті «Галичина» навіть «пережив» його ліквідацію та початок повторної радянізації краю. Й лише орієнтовно наприкінці серпня – у вересні 1944 року він почав за тухати. Адже, згідно розпорядчих документів ОУН(б) і УПА, що тоді вийш ли, було взято курс на знищення тих осіб польської національності, котрі співпрацювали з радянською владою чи мали до неї якесь відношення. Водночас в українському націоналістичному підпіллі Галичини зрозумі ли, що потрібно шукати зв’язків із польським підпіллям для організації спільної антирадянської боротьби.