(untitled) (Zaporizhzhia Historical Review, 2022)
Автор стверджує, що новітня ситуація з інтернет-комунікаціями, конкретно соціальними мережами, як основним майданчиком для дискусій про політику й історію, є привабливою для різних суб’єктів, які бажають вплинути на сприйняття історії народними масами, і водночас створює виклик для історіографії і особливо джерелознавства. Відзначаючи досягнення попе редніх робіт істориків, які розглядали соціальні мережі в джерелознавчо му контексті, автор припускає, що замість того, щоб розробляти особливос ті технічної класифікації джерел із соціальних мереж, практичніше буде класифікувати їх за тим, чи вони представляють собою «переказ» чи «за лишок» історичного факту або процесу, а також чи можуть такі джерела представляти як переказ, так і залишок. Джерелами, про які йде мова, є дописи з різних інтернет-платформ: «довгі текст» з LiveJournal, Facebook та різних інтернет-медій, а також короткі повідомлення на кшталт відповідей у Twitter. Більшість із них стосуються антигрузинської та антиукраїнської пропаганди у царинах історії та політики, а також різних методів поширен ня цієї пропаганди у російськомовній та англомовній базах користувачів соціальних мереж різними способами: поширення статей, імітація атмос фери дискусії для встановлення «загальної згоди» щодо певних фактів, заповнення секції коментарів до дописів опонентів недоброзичливцями, підбурливі заяви, автоматизовані дописи користувачів для масового поши рення конкретних ідентичних повідомлень. Особиста упередженість ауди торії відіграє важливу роль у десимінації історичної пропаганди, оскільки люди з негативним поглядом на «мейнстрім» політичної думки та історич них наративів США знаходять «своє» у антиамериканських змістах з боку московських агентів впливу, навіть якщо дискусія стосується цілком чужих країн, таких як Україна та Грузія, а не конкретної частини американського суспільно-політичного життя, з якою мають проблеми дружні до Москви люди. До того ж, завданням пропагандистів може бути не стільки змусити їх повністю змінити думки щодо історії, скільки посіяти сумніви та спри яти нерішучості та невпевненості у «своїх» наративах серед користувачів соціальних мереж. Легкість і низька вартість такого безхитрісного впливу на сприйняття історії становлять небезпеку для демократичних суспільств і вимагають урядового і неурядового супротиву, з можливістю боротьби зі зловмисною пропагандою на «немейнстрімних платформах» не лише за якістю, але й за масштабом.