(untitled) (Zaporizhzhia Historical Review, 2024)
Стаття присвячена аналізу прояву постправди як феномену в умовах російсько-української війни, крізь призму когнітивного вибору «свій-чу- жий». Автор аналізує окремі кейси загальноукраїнських та регіональних інформаційних ресурсів, соціологічних опитувань, матеріалів усної істо- рії, що фіксують особисті історії під час війни, російські підручники, що впровадженні в навчальний процес на тимчасово окупованих територіях України. Наголошено, що високі показники загальної тривожності населення, кризь традиційні медіа такі як телебачення, преса, радіо, стрімке зростання ко- ристувачів медіа каналами нового покоління (new media), що спираються на інтерактивність та цифрові технології, розквіт популізму тощо стали важливим підґрунттям розповсюдженя феномену постправди (post-truth) в умовах новітньої російсько-української війни. Зазначено, що в умовах війни суспільство демонструє тенденції до домінування нераціонального пізнання дійсності, емоції та особисті переконання беруть верх над ра- ціональним мисленням, істотними стають обставини, які супроводжують події, тоді як об’єктивні фактори виявляються менш значущими. Одним з проявів феномену post-truth є когнітивний вибір: «свій-чужий». В умовах війни важливим постає питання зручної/комфортної правди. В такому контексті емоційне явлення про світ, про правду та тяжіння до бінарної опозиції та званої «своєї правди» (я правий, правда за «своїми») та чужої – завжди «не правди/«брехні»/ напівправди. Утверджується своєрідна екосистема постправди, коли практично не просто неможливо відрізнити правду від брехні, відсутнє бажання це робити, коли реципієнт системи є пасивним об’єктом впливу, безпосереднім його учасником.