(untitled) (Zaporizhzhia Historical Review, 2024)
Статтю присвячено «низовій» рецепції комеморативних церемоній з на- годи Дня Перемоги. Метою роботи є аналіз сприйняття комеморативних акцій до Дня Перемоги з боку пересічних громадян. Сформульовано дослідницькі питання: наскільки рецепція цих заходів містянами відпо- відала приписуваним ним значенням? Наскільки дієвими вони були як комеморативний та виховний захід? Досвід участі в комеморатвних акціях аналізується у широкій хронологічній перспективі, але зі спеціальним фокусом на періоді 2000-х – 2020-х рр. Дослідження презентує випадок міста Кривий Ріг, але може екстраполюватися на ситуацію притаманну південному та східному регіонам України. Джерельна база представлена 16 інтерв’ю, проведених у 2022–2024 рр., та особистими спостереження- ми автора. Зроблено висновки про те, що дистанція у часі зумовлювала слабшання особистого зв’язку із пам’яттю про ДСВ для молодших поколінь, які залучалися до комеморацій з 1990-х рр. Рецепція ними заходів як обов’язкових ритуалів, що не формували особистого зв’язку та не викли- кали відчуття співпричасності, засвідчує, що комеморативні церемонії не виконували функцій передачі знання і цінностей та гуртування громади, які традиційно ним приписуються. Цьому сприяла також трансформація заходів з 2000-х рр., зокрема відхід покоління учасників ДСВ та спроби візуальної апропріації урочистостей політичними силами. Через це церемонії могли прочитуватися як політичні демонстрації або просто як механічне відтворення звичного формалізованого ритуалу. Неефектив- ність традиційних церемоній до Дня Перемоги у ролі комеморативних заходів з перспективи учасників засвідчується також очікуваннями, що комеморація сучасної російсько-української війни не відтворюватиме їх за формою.