(untitled) (Zaporizhzhia Historical Review, 2024)
У статті досліджено першу фазу львівського Євромайдану (21–30 листопада 2013 р.) як самостійний етап регіональної хвилі протестної мобілізації в Західній Україні. Зосереджено увагу на механізмах запуску протесту, взаємодії ключових діячів, зокрема студентства, громадських ініціатив, духовенства, бізнесу, місцевої влади, партій та медіа, а також на ранніх формах інституціоналізації руху. Розкрито процес формування морально-ціннісних рамок «гідності» та «європейського вибору», становлення процедур і ритуалів, серед яких щоденні віча, чергування, спів гімну, марші, створення координаційних осередків страйкомів і волонтерських пунктів, організація матеріального забезпечення протесту. Методологічну основу становлять історико-системний і хронологічний методи у поєднанні з підходом політичних процесів (Ч. Тіллі, С. Тарроу), який інтегрує елементи теорії мобілізації ресурсів і рамкового аналізу. Визначено, що вже у перші десять днів протест у Львові набув стабільних форм колективної дії, перетворившись зі спонтанних зібрань на структурований рух із внутрішніми правилами та організаційними вузлами. Доведено, що Львів виконував функцію регіонального центру, який одночасно забезпечував безперервність локальних акцій і підтримував центральний Майдан у Києві людськими та матеріальними ресурсами. Рання процедурна організація, ритуалізація та взаємодія університетських, громадських, духовних і підприємницьких середовищ стали основою стійкості львівського протесту в наступних фазах Революції Гідності.