(untitled) (Zaporizhzhia Historical Review, 2024)
Стаття присвячена з’ясуванню бачення українською та російською історіографіями другої половини ХІХ – початку ХХ ст. соціально-правового становища селянства Великого князівства Литовського, передусім причин, ходу та наслідків закріпачення. Необхідність розробки питання зумовлена необхідністю поглибленого вивчення литуаністичних надбань історіографії окресленого періоду в дослідженні історії селянства. До того ж, ця проблематика допоки не була предметом спеціального й ґрунтовного вивчення науковцями. У дослідженні з’ясовано, що питання покріпачення селянства Великого князівства литовського в різній мірі потрапляло в поле зору чималої кількості науковців другої половини ХІХ – початку ХХ ст. Утім, найбільш репрезентативними в межах указаного періоду виявилися напрацювання українських дослідників Ф. Леонтовича, В. Антоновича, М. Грушевського, М. Владимирського-Буданова, а також російських істориків М. Любавського та В. Пічети. Встановлено, що переважна більшість усього історіографічного доробку в межах окресленого питання присвячена головно періодові незалежного розвитку Великого князівства Литовського (до 1569 р.). По суті, соціально-правова складова долі селянства доби Речі Посполитої (1569–1795 рр.) опинилася поза увагою дослідників. У статті доведено, що в трактуванні причин покріпачення селян Великого князівства Литовського погляди дослідників мали певні розбіжності. Частина з них (Н. Тумасов, Д. Іловайський, М. Петров) виявили спрощений підхід – його витоки вбачали в забороні привілеєм литовського князя Казимира IV Ягайловича селянських переходів. Інші дослідники вдалися до більш предметного визначення й обґрунтування пріоритетних причин покріпачення. Приміром, М. Любавський обстоював виникнення кріпацтва внаслідок політики державної влади з метою гарантування регулярних доходів з усіх земель. Натомість Ф. Леонтович та М. Владимирський-Буданов віддавали першість економічним причинам – матеріальній та економічній скруті селян, яка поставила їх у залежність від землевласника. Соціально-економічним причинам, передусім забезпеченню представників військово-службового стану землеволодіннями із стабільними доходами від них, віддавав перевагу М. Грушевський. Встановлено, що більшість істориків сходилися на думці, що одним із головних інструментів реалізації покріпачення був принцип «давності» проживання селян у межах володінь певного землевласника, згідно з яким ті прикріплювався до землі й потрапляли у повну залежність. Натомість лише поодинокі дослідники (М. Владимирський-Буданов, М. Любавський) категорично відстоювали велике значення у процесі утвердження кріпацтва нормативних засад польського й німецького права, які набули поширення в державі. У процесі дослідження теми виявлено, що історики суттєво розходяться в окресленні часу початку процесу покріпачення. Їхні позиції можна згрупувати наступним чином: раніше середини ХV ст. (М. Любавський, М. Грушевський); середина ХV ст. (Н. Тумасов, Д. Іловайський, М. Петров); перша половина ХVI ст. (М. Владимирський-Буданов); середина ХVI ст. (В. Юзефович, В. Антонович). Настання масової і пікової фази закріпачення дослідники датують переважно другою половиною XVI ст. Також з’ясовано, що науковці одностайні в тому, що внаслідок запровадження кріпацтва соціально-правове, матеріальне й економічне становище селян Великого князівства Литовського суттєво погіршилося. Позаяк ті втратили особисту свободу й потрапили в повну залежність від землевласників, були обтяжені панщиною, данинами тощо.