(untitled) (Zaporizhzhia Historical Review, 2025)
Виявляються стереотипи, кліше, ярлики, термінологічні анахронізми в середньовічній і ранньомодерній історії України в широкому часовому діапазоні – від IX до XVII ст. Ставиться завдання позбутися колоніального минулого у відображенні сво-єї історії, а саме: проявів історіографічної меншовартості і провінціалізму. Під кутом постколоніальних студій розбираються окремі сюжети з історії України, які найбільш постраждали від ідеологічних деформацій: «литов-сько-польська доба», козацько-шляхетські взаємини, козацько-татарське сусідство, міжконфесійна боротьба в Речі Посполитій. Наголошується на корисності інструментів постколоніальної критики для вивчення різних типів та проявів культурної залежності, що виникають в результаті домінування зовнішньої культури над місцевою. Узагальню-ється досвід написання історії «без брому». Підкреслюється важливість дослідницьких технологій культурно-історичної антропології як одного з інтенсивних джерел методологічного оновлення української історіографії. Автор обстоює думку, що постколоніальність для історика – це не стільки претензії до колонізатора і імперіаліста, скільки робота над собою, над своєю професійною мовою.