НАРОДНА ПАМ’ЯТЬ VS АРХІВНІ ДОКУМЕНТИ НА ПРИКЛАДІ ДІЯЛЬНОСТІ ДИТЯЧОГО БУДИНКУ м. НОГАЙСЬК ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ (Zaporizhzhia Historical Review, 2020)
Питання дослідження існування дитячих закладів не є приголомшливо новим в історичній науці. Враховуючи специфіку радянських джерел, в подібних дослідженнях досить часто зустрічається поєднання, або якщо точніше – «суттєве доповнення» архівних документів наративними і усноісторичними джерелами. Зокрема, і в особистому науковому доробку є праці, в яких відсутні моменти приходилося «затикати» виключно наративами та усноісторичними інтерв’ю. Проте, мабуть у перше, випала можливість співставити інформаційний потенціал і достовірність цих видів джерел на прикладі одного конкретного дитячого будинку.Метою нашої роботи виступає прагнення здійснити аналіз архівних документів, наративних і усноісторичних джерел, в яких відтворено діяльність дитячого притулку в м. Ногайськ в роки Голодомору 1932–1933. Відповідно, завданнями нашої статті виступає співставлення цих трьох видів джерел у питанні створення та діяльності дитячого будинку Ногайську.Аналізуючи усноісторичні та архівні документи, ми одразу звернули увагу на контрастну невідповідність. Документи ЦДАВО, які представляють собою звіти членів всеукраїнської громадської організації «Друзі дітей» наповнені фаталізмом. Співробітники громадської організації були вражені занедбаним станом притулку в Ногайську. Проте в інтерв’ю ми фіксуємо діаметрально протилежний настрій: колишній вихованець із ностальгією та захопленням згадує про притулок, його устрій та внутрішню організацію. Ми усвідомлюємо суб’єктивність даного джерела, проте залишити його поза увагою ми не маємо наукового права. Ми пояснюємо позицію автора споминів двома моментами: по-перше, це період його дитинства та юності, отже він з ностальгією згадує цей час, як найкращий період (для багатьох людей юність – це найромантичніша пора життя); по-друге, вбачаємо в такому ідеалістичному налаштуванні автора страх, який викарбуваний тоталітарними тисками. Адже, з другої половини 1930-х рр. навіть згадки про Голодомор в УСРР/УРСР були під табу. Все, що не вписувалося у концепцію «процвітаючої радянської країни» викреслювалося з народної пам’яті. Тоталітарна ідеологія нав’язувала лицемірну ідею щасливого радянського дитинства.