Кіно та програмування архетипів «радянської людини» (1953 – 1991): українська версія (Zaporizhzhia Historical Review, 2019)
У статті на основі архівних матеріалів та проведених автором інтерв’ю аналізується місце кінематографу серед інструментів культурного впливу на населення в радянській Україні 1950-х – 1991 рр. Фільми, що потрапля-ли на екрани, проходили крізь фільтри партійно-радянської цензури, яка включала в себе КДБ, Головліт і облліт, обкоми і ЦК Компартії, Держкіно УРСР і Держкіно СРСР. Протягом 1950–1980-х рр. домінувала самоцензура творчих працівників, побудована на розуміннях «допустимого» в кіномистецтві. Як і у випадку з іншими різновидами мистецтва, вплив кінематографу на населення республіки був амбівалентний. З одного боку, він виступав потужним засобом трансляції комуністичних ідеологем, підказуючи громадянам «правильні» моделі поведінки та оцінки навколишньої дійсності. З іншого – карикатурність та штучність більшості кінопродукції в СРСР взагалі та УРСР зокрема сприяли ерозії радянських цінностей, створювали сприятливий ґрунт для більш критичних оцінок існуючого ладу. Уявлення про штучність пропонованої в радянських кінофільмах картини світу народна творчість сформулювала чіткою фразою «Як у кіно!»