ЗАКРІПАЧЕННЯ СЕЛЯНСТВА ВЕЛИКОГО КНЯЗІВСТВА ЛИТОВСЬКОГО: ВІЗІЯ УКРАЇНСЬКОЇ ТА РОСІЙСЬКОЇ ІСТОРІОГРАФІЙ ДРУГОЇ ПОЛОВИНИ ХІХ – ПОЧАТКУ ХХ ст. (Zaporizhzhia Historical Review, 2024)
Стаття присвячена з’ясуванню бачення українською та російською історіографіями другої половини ХІХ – початку ХХ ст. соціально-правового становища селянства Великого князівства Литовського, передусім причин, ходу та наслідків закріпачення. Необхідність розробки питання зумовлена необхідністю поглибленого вивчення литуаністичних надбань історіографії окресленого періоду в дослідженні історії селянства. До того ж, ця проблематика допоки не була предметом спеціального й ґрунтовного вивчення науковцями.У дослідженні з’ясовано, що питання покріпачення селянства Великого князівства литовського в різній мірі потрапляло в поле зору чималої кількості науковців другої половини ХІХ – початку ХХ ст. Утім, найбільш репрезентативними в межах указаного періоду виявилися напрацювання українських дослідників Ф. Леонтовича, В. Антоновича, М. Грушевського, М. Владимирського-Буданова, а також російських істориків М. Любавського та В. Пічети. Встановлено, що переважна більшість усього історіографічного доробку в межах окресленого питання присвячена головно періодові незалежного розвитку Великого князівства Литовського (до 1569 р.). По суті, соціально-правова складова долі селянства доби Речі Посполитої (1569–1795 рр.) опинилася поза увагою дослідників.У статті доведено, що в трактуванні причин покріпачення селян Великого князівства Литовського погляди дослідників мали певні розбіжності. Частина з них (Н. Тумасов, Д. Іловайський, М. Петров) виявили спрощений підхід – його витоки вбачали в забороні привілеєм литовського князя Казимира IV Ягайловича селянських переходів. Інші дослідники вдалися до більш предметного визначення й обґрунтування пріоритетних причин покріпачення. Приміром, М. Любавський обстоював виникнення кріпацтва внаслідок політики державної влади з метою гарантування регулярних доходів з усіх земель. Натомість Ф. Леонтович та М. Владимирський-Буданов віддавали першість економічним причинам – матеріальній та економічній скруті селян, яка поставила їх у залежність від землевласника. Соціально-економічним причинам, передусім забезпеченню представників військово-службового стану землеволодіннями із стабільними доходами від них, віддавав перевагу М. Грушевський.Встановлено, що більшість істориків сходилися на думці, що одним із головних інструментів реалізації покріпачення був принцип «давності» проживання селян у межах володінь певного землевласника, згідно з яким ті прикріплювався до землі й потрапляли у повну залежність. Натомість лише поодинокі дослідники (М. Владимирський-Буданов, М. Любавський) категорично відстоювали велике значення у процесі утвердження кріпацтва нормативних засад польського й німецького права, які набули поширення в державі.У процесі дослідження теми виявлено, що історики суттєво розходяться в окресленні часу початку процесу покріпачення. Їхні позиції можна згрупувати наступним чином: раніше середини ХV ст. (М. Любавський, М. Грушевський); середина ХV ст. (Н. Тумасов, Д. Іловайський, М. Петров); перша половина ХVI ст. (М. Владимирський-Буданов); середина ХVI ст. (В. Юзефович, В. Антонович). Настання масової і пікової фази закріпачення дослідники датують переважно другою половиною XVI ст. Також з’ясовано, що науковці одностайні в тому, що внаслідок запровадження кріпацтва соціально-правове, матеріальне й економічне становище селян Великого князівства Литовського суттєво погіршилося. Позаяк ті втратили особисту свободу й потрапили в повну залежність від землевласників, були обтяжені панщиною, данинами тощо.