Zaporizhzhia Historical Review published by Zaporizhzhia National University
ВПЛИВ ПОЛІТИЧНИХ ЕЛІТ БОЛГАРІЇНА ПОЛІТИКУ ФОРМУВАННЯ ІСТОРИЧНОЇ ПАМ’ЯТІВ КОНТЕКСТІ ПОСТКОМУНІСТИЧНОЇ ТРАНСФОРМАЦІЇ СУСПІЛЬСТВА
У статті розглядається політика пам’яті як ключового чинника формування національної ідентичності та інструменту державної політики. Наприкінці 20 – початку 21 століття країни Центрально-Східної Європи, зокрема Болгарія, постали перед необхідністю розбудови збалансованої історичної політики в умовах трансформаційних процесів. Це дослідження є спробою виявити та узагальнити основні політичні практики, що вплинули на формування суспільної свідомості в посткомуністичний період. У статті досліджено вплив політичних еліт на формування політики історичної пам’яті в Болгарії в контексті посткомуністичної трансформації суспільства. Метою є виявлення та узагальнення основних вимірів політики пам’яті, політичних практик та визначення їх впливу на формування історичної свідомості та національної ідеї в умовах постсоціалістичних змін. Особлива увага приділяється порівнянню досвіду Болгарії з українськими реаліями, що є актуальним в умовах сучасної гібридної війни та боротьби з історичними міфами. Дослідження базується на аналізі історичних, політичних та соціальних аспектів формування політики пам’яті. Застосовуються підходи, що доз- воляють вивчати комеморативні стратегії, зокрема щодо декомунізації, перегляду змісту підручників та конструювання нового національного пантеону героїв. Аналіз включає вивчення законодавчих ініціатив (наприклад, законів про злочинний характер комуністичного режиму та декомунізацію науки), діяльності інституцій (таких як Комісія з відкриття документів та Інститут національної пам’яті) та суспільних дискусій. Також враховано вплив зовнішніх чинників, таких як російська інформаційна пропаганда. Дослідження використовує порівняльний підхід, зіставляючи болгарський досвід з українськими реаліями. Системно проаналізовано вплив політичних еліт на політику пам’яті в Болгарії після падіння комуністичного режиму, зосереджуючись на механізмах і практиках декомунізації, перегляді історичних наративів та формуванні нової національної ідентичності. Доведено, що ці процеси не завжди були прямолінійними, оскільки суспільство демонструвало неоднозначне ставлення до комуністичного минулого, поєднуючи його критику з певною ностальгією за минулими часами. Досліджено, як політика пам’яті вико- ристовується як інструмент для забезпечення суспільної єдності та протидії зовнішнім загрозам. Розкрито роль історичних міфів у формуванні «образу ворога» та маніпуляціях громадською думкою. Ефективна державна політика пам’яті є важливим інструментом для забезпечення суспільної єдності та консолідації, сприяючи формуванню болгароцентричної національної ідентичності. Хоча процес декомунізації в Болгарії був повільним, він включав важливі законодавчі кроки, такі як визнання злочинного характеру комуністичного режиму. Політичні еліти, орієнтовані на європейські цінності, відігравали ключову роль у відмові від соціалістичного минулого та оновленні влади. Водночас, існування проросійського політичного блоку свідчить про використання історичної пам’яті для дестабілізації країни. Досвід Болгарії показує, що перегляд підручників, створення пантеону героїв та боротьба з історичними міфами є ключовими елементами формування нової історичної свідомості.
Авторське право (c) 2025 Zaporizhzhia Historical Review
ПІВНІЧНО-ЗАХІДНЕ ПРИАЗОВ’Я ЯК ФРОНТИР: ЕТНОКУЛЬТУРНІ ПРОЦЕСИ КІНЦЯ XVIII – СЕРЕДИНИ ХІХ СТ.
У статті аналізуються етнокультурні процеси у Північно-Західному Приазов’ї кінця XVIII – середини ХІХ ст. як прояви фронтирного освоєння регіону. Північно-Західне Приазов’я виступало простором взаємодії різних етнічних спільнот – українців, росіян, німців, менонітів, духоборів, старообрядців, молокан, кримських татар та ногайців. Основну увагу приділено динаміці переселень, розглянуто умови заселення та мотиви переселенців. Особливе значення надається характеристиці переселенців як носіїв етнокультур-ної ідентичності. Стаття демонструє, що фронтирний характер Північ-но-Західного Приазов’я зумовив формування різноманітного та стійкого етнокультурного складу населення, який став основою для подальшого соціально-економічного та культурного розвитку південних земель України.
ПРОЄКТ «DARIAH» І ВИКЛИКИ ЦИФРОВОЇ ГУМАНІТАРИСТИКИ: ЄВРОПЕЙСЬКА МІЖДИСЦИПЛІНАРНА ПЛАТФОРМА З ВИВЧЕННЯ ІСТОРІЇ ЄВРОПИ ТА ПІВНІЧНОЇ АМЕРИКИ
У статті аналізується діяльність європейської цифрової дослідницької інфраструктури DARIAH (Digital Research Infrastructure for the Arts and Humanities) як інструменту підтримки міждисциплінарних досліджень у сфері історії. Особливу увагу приділено викликам цифрової гуманітаристи-ки, ролі DARIAH у збереженні та популяризації європейської історико-куль-турної спадщини, а також можливостям застосування платформи для по-рівняльних студій історії Європи та Північної Америки. Продемонстровано значення інноваційних цифрових методів для сучасної історичної науки та інтеграції гуманітарних досліджень у глобальний науковий простір.
ПРОБЛЕМА УКРАЇНСЬКИХ БІЖЕНЦІВ У НІМЕЧЧИНІ НА ТЛІ ЕВОЛЮЦІЇ ПОГЛЯДІВ ЩОДО МІГРАНТІВ: ВІД РАННЬОГО МОДЕРНУ ДО СУЧАСНОСТІ
Стаття присвячена аналізу проблеми українських біженців у Німеччині в контексті історичної еволюції ставлення до мігрантів від раннього модерну до сучасності. Розкрито основні етапи формування міграційної політики німецьких земель — від конфесійної мобільності XVI–XVII ст. до сучасних гуманітарних практик. Особливу увагу приділено механізму тимчасового захисту громадян України після 2022 р., його правовим засадам, соціальним наслідкам і впливу на ринок праці.
КУЛЬТУРА ІСТОРИЧНОЇ ПАМ’ЯТІ ПРО ГОЛОКОСТ У ДАНІЇ: ДЖЕРЕЛОЗНАВЧИЙ АНАЛІЗ
У статті здійснено аналіз джерельної бази із вивчення формування куль-тури історичної пам’яті про події Голокосту в Данії. Застосовано методи історіографічного та порівняльно-історичного аналізу, й узагальнення, що дало змогу класифікувати основні групи джерел. Автор дотримується класифікації джерел за ознакою форми. Показано, що джерела різного типу відтворюють як історичний контекст подій, так і динаміку їхнього осмислення в публічному просторі.
АНТИУКРАЇНСЬКІ МІФИ В СУЧАСНИХ РОСІЙСЬКИХ ШКІЛЬНИХ ПІДРУЧНИКАХ З ІСТОРІЇ 8–11 КЛАСІВ
Статтю присвячено аналізу міфів щодо української історії в сучасних шкільних підручниках РФ, підготовлених та опублікованих після початку широкомасштабного вторгнення Росії в Україну. Проаналізовано підручни- ки для 8, 9, 10, 11 класів: авторства М.М. Арсентьєва та ін. «Історія Росії. 8 клас» (2023 р.), М.М. Арсентьєва та ін. «Історія Росії. 9 клас» (2023 р.), В.Р. Мединського та ін. «Історія Росії. 1914–1945 роки. 10 клас» (2023 р.), В.Р. Мединського та ін. «Історія Росії. 1945 рік – початок XXI століття. 11 клас» (2023 р.). В статті здійснена спроба спростувати найпопулярніші дезінформативні наративи. Підручники з історії РФ 8–11 класів наповнені антиукраїнськими історичними міфами. Зокрема, в міфі про «Новоросію» ігнорується українська складова регіону. Події Української революції по- чатку ХХ ст. викладаються як складова російської «громадянської війни». Голодомор 1932–1933 рр., авторами підручників розглядається, але його геноцидна природа замовчується. Українських націоналістів представляють агентами спецслужб нацистів. Анексія Криму у 2014 р. подається як «воз- з’єднання з Росією». Заперечується агресивний характер війни РФ проти України, створюється образ Росії як жертви політики Заходу.
ФОРМУВАННЯ ІСТОРИЧНОЇ ПАМ’ЯТІ: РЕВОЛЮЦІЯ ГІДНОСТІ В УКРАЇНСЬКИХ ШКІЛЬНИХ ПІДРУЧНИКАХ
У статті проаналізовано події Революції Гідності 2013–2014 рр. крізь призму їх відображення в українських шкільних підручниках з новітньої історії України. Відзначено, що профільні державні органи влади приділяли системну увагу до проблеми висвітлення революційних подій у програмі та навчальних підручниках для 11-х класів з метою формування у школярів стійких моральних та ціннісних орієнтирів. Констатовано, що феномен Май- дану висвітлювався як приклад жертовності та боротьби за права людини та гідність. Відзначено, що в українських підручниках події Революції Гідності позиціонувалися як мирний протест проти недемократичного режиму, що переріс у масштабне протистояння з владними інституціями. Зауважено, що висвітлення Революції Гідності у підручниках здійснювалося шляхом поєднання фактологічного матеріалу та емоційно-ціннісного підходу, що у перспективі дозволяє школярам усвідомити значення подій для розвитку української державності. Показано, що особливу увагу автори шкільних підручників приділяли героїзму Небесної Сотні як символу національної єдності та морального вибору громадян у критичні віхи історії. На конкрет- них прикладах проілюстровано спроби окремих політичних сил переглянути висвітлення подій Революції Гідності у шкільних підручниках та «вибілити» дії центральних органів влади, зокрема експрезидента-зрадника України В. Януковича. Зазначено, що у підручниках також звернено увагу на соціальні та політичні наслідки Революції Гідності для України та її міжнародного іміджу, висвітлено роль волонтерських і громадських ініціатив у підтримці протестного руху та допомозі постраждалим.
ТЕОРЕТИЧНА МОДЕЛЬ СТУДІЙ ПАМ’ЯТІ: ДОСВІД МЕТОДОЛОГІЧНОЇ ТРАНСФОРМАЦІЇ В УМОВАХ ОПОРУ РОСІЙСЬКІЙ АГРЕСІЇ*
У статті доведена потреба подолання поширеної методологічної помил-ки – легковаження факту пам’яттєвої російської агресії. Наголошено на необхідності відмовитися від широковживаного опису політики пам’яті як антагоністичної у межах концепції «пострадянського націоналістичного конфлікту». Запропоновано продуктивнішу і перспективнішу альтерна-тиву – модель пам’яті «різних цивілізацій», що базується на конфлікті між євразійською та центрально-східноєвропейською культурами пам’яті. Обґрунтовано, що такий підхід сприятиме вичерпанню потенціалу антаго-ністичної пам’яті і уможливить формування практик агоністичної пам’яті. Доведено, що деконструкція репресивної моделі російського імперського історичного пам’яттєвого дискурсу має не тільки теоретичну наукову, але й практичну соціальну значущість.
УСНО-ІСТОРИЧНІ ДЖЕРЕЛА ПРО ПОДІЇ РЕВОЛЮЦІЇ ГІДНОСТІ ТА РОЗГОРТАННЯ АГРЕСІЇ РОСІЙСЬКОЇ ФЕДЕРАЦІЇ ПРОТИ УКРАЇНИ НА ТЕРИТОРІЇ ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ (листопад 2013 - травень
Вивчення питання Революції Гідності та розгортання агресії Російської Федерації проти України на території Запорізької області крізь призму усно-історичних джерел є важливим та актуальним. Події Революції Гід- ності та початок російської збройної агресії проти України, що відбулися протягом листопада 2013 – травня 2014 рр. стали переломним етапом у новітній історії України. Саме ці зміни визначили подальший напрям суспільно-політичного розвитку держави, формування громадянської ідентичності та утвердження європейського вибору. Водночас ці події є відносно недавніми, тому збереження та наукове осмислення спогадів їхніх безпосередніх учасників і очевидців набу- ває особливого значення. Усно-історичні джерела дозволяють не лише реконструювати перебіг подій у тому числі на регіональному етапі, але й відтворити емоційно-психологічний вимір суспільних процесів, що не завжди фіксується у письмових чи офіційних документах. В умовах гібридної війни та інформаційних маніпуляцій особливо важливо зберегти автентичні свідчення громадян, які були безпосередніми учасни- ками Революції Гідності, її складових частин Євромайдану та Антимайдану, подальшого розгортання агресії Російської Федерації проти України, зокре- ма на теренах Запорізької області. Наявність інтерв’ювань певною мірою демонструє особливості перебігу подій на території населених пунктів Запорізької області. Отже, систематизація, аналіз і критичне опрацювання усних свідчень сприяють формуванню цілісного національного наративу, протидіють спотворенню історичної пам’яті та мають вагоме значення для історіо- графії сучасної України. Саме тому дослідження усно-історичних джерел зазначеного періоду є актуальним.
ТРАНСФОРМАЦІЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ УКРАЇНЦІВ ДОНЕЧЧИНИ ВПРОДОВЖ ХХ – ПОЧАТКУ ХХІ ст.: ІСТОРІОГРАФІЧНИЙ ВИМІР
У статті проаналізовано історіографію трансформації національної іден-тичності українців Донеччини впродовж ХХ – початку ХХІ ст. Автори розгля-дають ключові дослідження українських і закордонних учених, акцентуючи на процесах українізації, зросійщення та регіональних особливостях. Застосовуючи хронологічний і проблемний принципи, висвітлено період від царського режиму до незалежної України, підкреслено вплив радян-ської політики та сучасних викликів. Висновки вказують на необхідність подальших досліджень для глибшого розуміння теми.
МІЖ МИСТЕЦТВОМ ТА ПРОПАГАНДОЮ: ТЕАТРАЛЬНА КУЛЬТУРА СОВЄТСЬКОЇ УКРАЇНИ
Совєтська моноідеологічна держава поставила під контроль культуру, використовуючи її як інструмент пропаганди. Впровадження соцреаліс- тичного канону супроводжувалося репресіями проти незгодних митців, придушило новаторство та перетворило мистецтво на інструмент «полі- тичного просвітництва мас». З кінця 1930-х до кінця 1980-х рр. у таких умовах знаходився й український театр. Сценічний репертуар ретельно контролювався, заохочувалися уніфіковані постановки із шаблонними сценаріями та типовими образами, що оспівували совєтську дійсність, героїв праці та досягнення комунізму. Українська, російська та зарубіжна класична драматургія була дозволеною. Але твори, які порушували україн- ську національну тематику, ретельно цензурувалися. Театральна критика того часу намагалася інтерпретувати їхній зміст з точки зору класового підходу, боротьби за соціальну справедливість тощо. Це призвело до спотворення українських національних мотивів. Нав’язана українським митцям ідеологія трансформувала місію театрів із служіння суспільству в служіння державі. Історія українського совєтського театру зберегла прізвища видатних постатей, які намагалися відстояти самобутність українського театру та робили спроби балансувати між мис- тецтвом і пропагандою.
ПРЕВЕНТИВНА І РЯТІВНА АРХЕОЛОГІЯ НА ЗАПОРІЖЖІ
У статті розглядається характер археологічних досліджень в зонах новобу- дов на теренах Запоріжжі у 1920–1950-х рр. Його визначення ускладнено різними підходами до розуміння термінів «рятівна археологія», «превен- тивна археологія» і «науково-рятувальні археологічні розкопки». З набут- тям чинності в Україні Мальтійської конвенції 2004 р. в археології з’явився новий термін «превентивна археологія». Відповідником слугує «форма 4» кваліфікаційного документа, де «науково-рятівні археологічні розкопки» проводяться на об’єктах, яким загрожує знищення або руйнування. Термін «рятівна археологія» неврегульований, адже це роботи на археологічному об’єкті, який вже зруйновний. На це вказує й різне визначення археологами характеру досліджень 1920–1950-х рр. в зонах новобудов – Дніпрогесу, Південно-Українського каналу і Каховської ГЕС. При цьому терміни «ря- тівні археологічні розкопки» і «превентивна археологія» вживаються як рівнозначні. В більшості такі дослідження мали змішаний характер. Наслідки створення Каховського водосховища для археології України є катастрофічними, але його «зникнення» у 2023 р. внаслідок підриву російськими окупантами греблі, дає шанс повернути частину втраченої української ідентичності. Такі дослідження вимагають впровадження нових підходів щодо визначення площ пам’яток, ступеня збереженості, фіксації знахідок та ін. В умовах невідкладності суцільного обстеження території водоймища внаслідок формування на цій ділянці «лісу», позитивні ре- зультати будуть залежати від методів і підходів археологічних досліджень, накопичених під час будівництва Дніпрогесу, Південно-Українського каналу і Каховської ГЕС.
ВАЛЕРІЙ СОЛДАТЕНКО VS РОМАН МЛИНОВЕЦЬКИЙ
У статті здійснено порівняння концептуальних засад, якими керується у своїх історичних дослідженнях Української революції доби Центральної Ради сучасний український історик Валерій Солдатенко, з підходами до аналізу визвольних змагань цього періоду Романом Бжеським – вітчизняним дослідником, наукова діяльність якого відбувалася в еміграції в 1950–70-х рр. і який свої історичні праці друкував під псевдонімом Р. Млиновецький. Суттю концепції В. Солдатенка є спроба поєднання національного і соціального чинників революції, їх зорієнтованості на українську автономію у складі федеративної Росії і соціалістичні соціально-економічні перетворення. Цій концепції протиставляється погляд Р. Млиновецького на події 1917 – початку 1918 рр. як на Українську національну революцію, спрямовану на створення незалежної Української держави.
БЛАГОДІЙНИКИ ЗАПОРІЗЬКОГО КРАЮ ПЕРШОЇ ПОЛОВИНИ ХІХ ст. МОВОЮ ДОКУМЕНТІВ: ОСВІТНІ ІНІЦІАТИВИ
Вводяться до наукового обігу неопубліковані раніше джерела з архівних фондів Державного архіву Запорізької області. Документи характеризують зміст, масштаб і динаміку освітніх ініціатив благодійників Запорізького краю першої половині ХІХ ст. крізь призму діяльності ключової постаті – почесного смотрителя Оріхівського повітового училища, предводите-ля дворянства Мелітопольського повіту Таврійської губернії Євдокима Гранобарського. Дана добірка документів є своєрідним топографічним покажчиком, який може стати у нагоді при плануванні пошуку джерел з історії благодійництва в Україні першої половини ХІХ ст.
СЕРЕДНЬОВІЧНА І РАННЬОМОДЕРНА ІСТОРІЯ УКРАЇНИ У СВІТЛІ ПОСТКОЛОНІАЛЬНИХ СТУДІЙ
Виявляються стереотипи, кліше, ярлики, термінологічні анахронізми в середньовічній і ранньомодерній історії України в широкому часовому діапазоні – від IX до XVII ст. Ставиться завдання позбутися колоніального минулого у відображенні сво-єї історії, а саме: проявів історіографічної меншовартості і провінціалізму. Під кутом постколоніальних студій розбираються окремі сюжети з історії України, які найбільш постраждали від ідеологічних деформацій: «литов-сько-польська доба», козацько-шляхетські взаємини, козацько-татарське сусідство, міжконфесійна боротьба в Речі Посполитій. Наголошується на корисності інструментів постколоніальної критики для вивчення різних типів та проявів культурної залежності, що виникають в результаті домінування зовнішньої культури над місцевою. Узагальню-ється досвід написання історії «без брому». Підкреслюється важливість дослідницьких технологій культурно-історичної антропології як одного з інтенсивних джерел методологічного оновлення української історіографії. Автор обстоює думку, що постколоніальність для історика – це не стільки претензії до колонізатора і імперіаліста, скільки робота над собою, над своєю професійною мовою.
ДНІПРОВІ ПОРОГИ VS ДНІПРЕЛЬСТАН: РЕПРЕЗЕНТАЦІЯ У ЧАСОПИСІ «ЗОРЯ» (1925–1934)
Упродовж століть Дніпрові пороги були об’єктом уваги мандрівників, митців і науковців. Вони формували уявлення про унікальність Дніпровського Надпорожжя як простору, де природна стихія стала одночасно перепоною, захистом, естетичним і культурним осердям. Будівництво Дніпрельстану (Дніпровська гідроелектростанція, Дніпрогес) у 1927–1932 рр. стало переломним моментом: поява споруди призвела до втрати важливого природного й культурного комплексу. Метою роботи є контент-аналіз згадок про Дніпрові пороги та Дніпрель- стан у провідному регіональному часописі 1920-х рр. – літературно-науковому та громадсько-політичному журналі «Зоря» (Дніпропетровськ, 1925–1934 рр.), де формувався локальний дискурс про природу, науку та індустріальні трансформації. На основі 102 випусків журналу виявлено 31 публікацію (138 сторінок, або 2,7 %), що демонструють зміну репрезентативних практик. На початковому етапі (1925–1926 рр.) спостерігалося переважання природно-історичних і краєзнавчих акцентів: пороги описувалися як унікальне природне явище, яке впливало на розвиток регіону. У матеріалах 1927–1934 рр. помітніше формувався апологетичний, пропагандистський підхід, згідно з яким Дніпрельстан конструювався як символ соціалістичного прогресу та економічного розвитку, а також як прояв колективної діяльності та технічних досягнень. Водночас у матеріалах співіснують мотиви ностальгії за втраченим природним світом і риторика «великих перетворень», притаманна радянському дискурсу. Аналіз «Зорі» дозволяє простежити не лише інформаційне висвітлення індустріальних процесів, але й культур- ний перелом у сприйнятті Дніпра та втрату локальної історичної пам’яті, що відкриває перспективи подальших досліджень у сфері медіаісторії та культурної пам’яті.
ІСТОРИКО-КУЛЬТУРНА СПАДЩИНА КРАЇН ЄВРОПИ І ПІВНІЧНОЇ АМЕРИКИ У ФОКУСІ ПРОЄКТІВ З ЦИФРОВОЇ ГУМАНІТАРИСТИКИ
У статті розглянуто особливості збереження та інтерпретації історико-куль-турної спадщини країн Європи і Північної Америки в контексті розвитку цифрової гуманітаристики. Проаналізовано сучасні проєкти, спрямовані на цифровізацію культурних об’єктів, архівних матеріалів та історичних джерел, а також можливості використання технологій віртуальної та доповненої реальності у наукових дослідженнях і викладанні. Окрема увага приділяється міждисциплінарному підходу, який поєднує історичні, культурологічні та інформаційно-технологічні практики для створення інтерактивних моделей культурної спадщини. Показано, що цифрові гуманітарні інструменти сприяють не лише збереженню пам’яток і доку-ментів, а й формуванню нових стратегій їх презентації в академічному та суспільному середовищі. Продемонстровано, що міжнародна співпраця в межах цифрових проєктів відкриває перспективи для розширення доступу до історико-культурних ресурсів та формування глобального науково-о-світнього простору.
СТАНДАРТИ ІСТОРИЧНОЇ ОСВІТИ США: ВПЛИВ ПОЛІТИКИ ШТАТІВ НА ФОРМУВАННЯ ЗМІСТУ ШКІЛЬНИХ НАВЧАЛЬНИХ ПРОГРАМ K-12 (2019–2023 рр.)
У статті розглядається процес розробки та перегляду освітніх стандартів (frameworks/standards) з історії та суспільствознавства для державних шкіл K12 на регіональному рівні на прикладі штатів Північна Кароліна (2019–2021 рр.) та Південна Дакота (2021–2023 рр.). Крім того, побіжно аналізується питання ухвалення освітніх стандартів з історії та суспільствознавства на загальнонаціональному рівні. Відзна-чається, що спроби розробки та впровадження подібних стандартів на федеральному рівні не досягають успіху, маючи лише рекомендаційний характер. Основна увага дослідження зосереджена на розгляді питання перегляду зазначених освітніх програм на рівні штатів. Згадані процеси ускладню-вались політизацією цього питання під впливом широкої національної дискусії щодо расової справедливості та перегляду ставлення американців до власного минулого у період 2019–2023 рр. Регіональний вимір окресленої дискусії втілився у суспільно-політичне протистояння та політизацію процесу законодавчо визначеного періодич-ного перегляду, обговорення та впровадження складових змісту шкільної історичної (суспільствознавчої) освіти. Розглядаючи приклади Північної Кароліни та Південної Дакоти автор доходить висновку, що спільним для обох штатів при перегляді освітніх стандартів стало питання врахування трагічного досвіду американської загальнонаціональної/регіональної історії. У Північній Кароліні основна увага була зосереджена довкола спадщини сегрегації та рабства. У Південній Дакоті головним предметом дискусії стала тема пригноблення корінних американців та рівномірного представлення історії їх громад в освітніх стандартах штату. висновках автор акцентує на різниці інституційного впливу на процес перегляду освітніх рамок з історії та суспільствознавства у Північній Кароліні та Південній Дакоті. У першому випадку – критиками виступили республіканці, що визначали пропоновані версії стандартів як «антиаме-риканські» та «непатріотичні». У Південній Дакоті – внаслідок виключення згадок корінних спільнот Oceti Sakowin в ухвалених стандартах освіти штату – критика на їх адресу лунала з боку громадськості штату, представ-ників племен корінних американців та профільних історичних організацій.
ДВІ МОДЕРНОСТІ ЄВРОПИ: РЕЛІГІЙНІ ТРАНСФОРМАЦІЇ РАННЬОГО НОВОГО ЧАСУ КРІЗЬ ПРИЗМУ МНОЖИННИХ МОДЕРНОСТЕЙ Ш. АЙЗЕНШТАДТА
У статті досліджено європейську Реформацію та Контрреформацію як альтернативні моделі модернізації крізь призму концепції множинних модерностей Ш. Айзенштадта. Автор показує, що конфесійна конкуренція XVI–XVII ст. сприяла формуванню освітніх, політичних і культурних інсти-тутів модерної Європи. Реформаційна секуляризація знання та католицька реакція у формі Контрреформації розглядаються як взаємодоповнюючі шляхи становлення європейської модерності.
INSTAGRAM ЯК ПРОСТІР РЕПРЕЗЕНТАЦІЇ ПАМ’ЯТІ ПРО ГОЛОКОСТ: ОФІЦІЙНІ АКАУНТИ МЕМОРІАЛЬНИХ ІНСТИТУЦІЙ І ВІЗУАЛЬНІ СТРАТЕГІЇ РОБОТИ З ТРАВМОЮ
У статті проаналізовано, як у 2018–2024 рр. три офіційні акаунти пам’я-ті про Голокост в Instagram (@auschwitzmemorial, @yadvashem, @ holocaustmuseum) формують візуальні наративи й працюють із травмою. Поєднано якісний огляд типів і композиції зображень із автоматизованим аналізом 1500 постів (понад 1300 фото): машинні описи, перетворення в вектори та кластеризація. Виокремлено чотири спільні категорії: портре-ти / свідки, артефакти, інфраструктура, відвідувачі / церемонії. Найбільшу взаємодію здебільшого отримують зображення людей і просторові кадри, але інтенсивність відрізняється між інституціями. Instagram слугує ін-струментом збереження та поширення пам’яті про Голокост, поєднуючи історичну достовірність і візуальні стратегії, зрозумілі сучасній аудиторії.
алгоритмічний аналіз візуального контенту
АНТИРЕЛІГІЙНА ПОЛІТИКА РАДЯНСЬКОГО РЕЖИМУ ЯК ОБ’ЄКТ ВИВЧЕННЯ У СТАРШІЙ ШКОЛІ НЕЗАЛЕЖНОЇ УКРАЇНИ
Характеризуються зміни у викладанні питань антирелігійної політики ра- дянської влади, що відбувалися у старшій школі в контексті трансформацій суспільства та історичної науки від початку 90-х рр. ХХ ст. до сьогодення. Показано, що проголошення незалежності України дало змогу переглянути радянські ідеологічні концепти, які засуджували релігію та дискримінували її носіїв. Простежено зміни у навчальних програмах, що розширювали поле висвітлення питань і робили нові акценти на формування компетентностей старшокласників у відповідності з викликами часу. Проаналізовано якісні зрушення у змісті підручників з історії України, в яких висвітлювалися питання антирелігійної політики влади.
УСНА ІСТОРІЯ СУЧАСНОЇ РОСІЙСЬКО-УКРАЇНСЬКОЇ ВІЙНИ НА СТОРІНКАХ «УКРАЇНСЬКОГО ІСТОРИЧНОГО ЖУРНАЛУ»
У статті висвітлено археографічні особливості й інформативні можливості усноісторичних інтерв’ю, опублікованих у 2022–2024 рр. у рубриці «Повсякдення російсько-української війни: усна історія» в «Українському історичному журналі». Матеріали охоплюють період тимчасової окупації та військових дій на території Чернігівської, Київської та Сумської областей навесні 2022 р. та представляють особисті стратегії виживання та боротьби з окупантами.
КУЛЬТУРА ІСТОРИЧНОЇ ПАМ’ЯТІ ПРО ГОЛОКОСТ В ДАНІЇ: ІСТОРІОГРАФІЧНИЙ ОГЛЯД
У статті здійснено аналіз стану наукової розробки проблеми формування культури пам’яті про Голокост у Данії. Використано методи історіографіч-ного аналізу, порівняльно-історичний підхід і узагальнення, що дозволило виокремити напрями формування культури історичної пам’яті про Голокост у Данії. Показано трансформацію ідеї від післявоєнного «міфу нації-рятів-ниці» до сучасних критичних моделей пам’яті про Голокост, зосереджених за змістом – на складних аспектах та міжнародному дискурсі, за формою – на освітніх та музейних практиках.
В’ЯЧЕСЛАВ ЗАЇКИН ЯК ДОСЛІДНИК ІСТОРІОГРАФІЇ
У статті здійснено комплексний аналіз наукової спадщини В’ячеслава Заїкина в галузі історіографії в контексті інтелектуальних зрушень української науки 1920–1930-х рр. Висвітлено його критичні огляди мемуаристики революційної доби, типологізацію наукових шкіл (нове народництво, християнсько-консервативна/ державницька, націоналістично-державницька) та методологічні інновації у поєд- нанні джерелознавчої критики з ідейною верифікацією. Окрему увагу приділено полемікам із радянською марксистською критикою та дискусії про етногенез українців (опонування концепції М. Кордуби), у межах якої Заїкин обґрунтував власне бачення ранньої й автономної траєкторії формування української етнічної спільноти. Показано вплив наукового доробку В. Заїкина на подолання імперських наративів та інтеграцію української історичної науки в європейський дискурс.
ЗАКРІПАЧЕННЯ СЕЛЯНСТВА ВЕЛИКОГО КНЯЗІВСТВА ЛИТОВСЬКОГО: ВІЗІЯ УКРАЇНСЬКОЇ ТА РОСІЙСЬКОЇ ІСТОРІОГРАФІЙ ДРУГОЇ ПОЛОВИНИ ХІХ – ПОЧАТКУ ХХ ст.
Стаття присвячена з’ясуванню бачення українською та російською історіографіями другої половини ХІХ – початку ХХ ст. соціально-правового становища селянства Великого князівства Литовського, передусім причин, ходу та наслідків закріпачення. Необхідність розробки питання зумовлена необхідністю поглибленого вивчення литуаністичних надбань історіографії окресленого періоду в дослідженні історії селянства. До того ж, ця проблематика допоки не була предметом спеціального й ґрунтовного вивчення науковцями. У дослідженні з’ясовано, що питання покріпачення селянства Великого князівства литовського в різній мірі потрапляло в поле зору чималої кількості науковців другої половини ХІХ – початку ХХ ст. Утім, найбільш репрезентативними в межах указаного періоду виявилися напрацювання українських дослідників Ф. Леонтовича, В. Антоновича, М. Грушевського, М. Владимирського-Буданова, а також російських істориків М. Любавського та В. Пічети. Встановлено, що переважна більшість усього історіографічного доробку в межах окресленого питання присвячена головно періодові незалежного розвитку Великого князівства Литовського (до 1569 р.). По суті, соціально-правова складова долі селянства доби Речі Посполитої (1569–1795 рр.) опинилася поза увагою дослідників. У статті доведено, що в трактуванні причин покріпачення селян Великого князівства Литовського погляди дослідників мали певні розбіжності. Частина з них (Н. Тумасов, Д. Іловайський, М. Петров) виявили спрощений підхід – його витоки вбачали в забороні привілеєм литовського князя Казимира IV Ягайловича селянських переходів. Інші дослідники вдалися до більш предметного визначення й обґрунтування пріоритетних причин покріпачення. Приміром, М. Любавський обстоював виникнення кріпацтва внаслідок політики державної влади з метою гарантування регулярних доходів з усіх земель. Натомість Ф. Леонтович та М. Владимирський-Буданов віддавали першість економічним причинам – матеріальній та економічній скруті селян, яка поставила їх у залежність від землевласника. Соціально-економічним причинам, передусім забезпеченню представників військово-службового стану землеволодіннями із стабільними доходами від них, віддавав перевагу М. Грушевський. Встановлено, що більшість істориків сходилися на думці, що одним із головних інструментів реалізації покріпачення був принцип «давності» проживання селян у межах володінь певного землевласника, згідно з яким ті прикріплювався до землі й потрапляли у повну залежність. Натомість лише поодинокі дослідники (М. Владимирський-Буданов, М. Любавський) категорично відстоювали велике значення у процесі утвердження кріпацтва нормативних засад польського й німецького права, які набули поширення в державі. У процесі дослідження теми виявлено, що історики суттєво розходяться в окресленні часу початку процесу покріпачення. Їхні позиції можна згрупувати наступним чином: раніше середини ХV ст. (М. Любавський, М. Грушевський); середина ХV ст. (Н. Тумасов, Д. Іловайський, М. Петров); перша половина ХVI ст. (М. Владимирський-Буданов); середина ХVI ст. (В. Юзефович, В. Антонович). Настання масової і пікової фази закріпачення дослідники датують переважно другою половиною XVI ст. Також з’ясовано, що науковці одностайні в тому, що внаслідок запровадження кріпацтва соціально-правове, матеріальне й економічне становище селян Великого князівства Литовського суттєво погіршилося. Позаяк ті втратили особисту свободу й потрапили в повну залежність від землевласників, були обтяжені панщиною, данинами тощо.
ВІД СЕРЕДНЬОВІЧНОЇ КОРОЛІВСЬКОЇ КУХНІ ДО ІМПЕРСЬКОГО СТОЛУ: БРИТАНСЬКІ КУЛІНАРНІ ТЕКСТИ, ЯК ДЖЕРЕЛО З ІСТОРІЇ ПОВСЯКДЕННОСТІ
Стаття присвячена аналізу британських кулінарних текстів від середньо-віччя до доби імперії як важливого джерела з історії повсякденності. Розглянуто, як рецептурні збірники, кухонні книги та придворні меню відображали соціальну ієрархію, політичну символіку та культурні коди своєї епохи. Особлива увага приділяється еволюції уявлень про їжу як маркер статусу та влади Кулінарні тексти постають не лише як практичні настанови, а й як своєрідні наративи, що фіксують зміни смаків, ціннос-тей і моделей споживання в британському суспільстві. Аналіз дозволяє простежити трансформацію гастрономічної культури від середньовічного королівського двору до імперського столу, де їжа ставала інструментом політичної репрезентації.
ГІБРИДНА АГРЕСІЯ КРЕМЛЯ: ГЕОПОЛІТИЧНІ КОРЕНІ ТА ІНФОРМАЦІЙНІ СТРАТЕГІЇ В РОСІЙСЬКО-УКРАЇНСЬКІЙ ВІЙНІ XXI СТОЛІТТЯ
Стаття аналізує геополітичні передумови російсько-української війни по-чатку XXI століття, акцентуючи увагу на гібридно-інформаційних викликах. Автор розглядає прагнення Росії реанімувати радянський вплив над Украї-ною через асиметричні методи, включаючи пропаганду, кібератаки та соці-альні мережі. На основі робіт С. Хантінгтона, Г. Кіссинджера, В. Горбуліна та інших, висвітлюються історичні корені конфлікту від «Холодної війни» до анексії Криму та подій на Донбасі. Підкреслюється роль наративів «русско-го мира», економічного шантажу та інформаційних операцій у дестабілізації України. Висновки наголошують на переході від класичних війн до «м’якої сили» для підриву європейської безпеки та створення розколів у НАТО/ЄС. Дослідження підкреслює необхідність глибшого вивчення гібридних загроз для формування ефективної політики національної безпеки.
ДЕКОЛОНІЗАЦІЯ УКРАЇНСЬКОЇ НАЦІЇ: РЕЛІГІЙНО-ІСТОРІОСОФСЬКІ ВИКЛИКИ В УМОВАХ РОСІЙСЬКО-УКРАЇНСЬКОЇ ВІЙНИ
У статті аналізується нагальність деколонізації української нації в контексті сучасної російсько-української війни з акцентом на релігійно-історіософ-ський аспект. Розглядається роль Української греко-католицької церкви (УГКЦ) та Православної церкви України (ПЦУ) як чинників духовної суве-ренності та національного відродження, на противагу деструктивній діяль-ності Української православної церкви Московського патріархату (УПЦ МП) як інструменту російського неоімперіалізму. На основі аналізу історичних джерел та сучасних подій обґрунтовано необхідність нейтралізації пост-колоніального впливу РПЦ для зміцнення національної безпеки України. Ключові висновки підкреслюють пріоритетність релігійної деколонізації в державній гуманітарній політиці.
РЕВОЛЮЦІЯ ГІДНОСТІ ЯК ОБ’ЄКТ НОРМАТИВНО-ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ У РОКИ СУЧАСНОЇ РОСІЙСЬКО-УКРАЇНСЬКОЇ ВІЙНИ
У статті комплексно проаналізовано події Революції Гідності крізь призму їх відображення у нормативно-правових актах у період сучасної російсько-української війни. Констатовано, що Революція Гідності – не тільки суспільно-політичний феномен, а й важливий чинник формування нової правової парадигми Української держави. Здійснено системний огляд нормативно-правових актів, що визначають правовий статус учасників Революції Гідності та героїв Небесної Сотні. Показано, що вищезазначені документи заклали правові основи державної політики пам’яті, спрямованої на зміцнення національної ідентичності. Наголошено на тому, що після 2014 року українське законодавство зазнало якісної трансформації, яка була зумовлена потребою правового осмислення подій Революції Гідно-сті. Виокремлено основні напрями нормативно-правового забезпечення соціальних гарантій учасників Революції Гідності, проаналізовано правові механізми відзначення та вшанування пам’яті героїв у державному та місцевому вимірах. Зазначено, що формування правової оцінки Революції Гідності стало важливим етапом утвердження принципів демократії, свободи і гідності людини. Охарактеризовано роль органів державної влади у формуванні нормативно-правової бази політики пам’яті про події Революції Гідності. Зроблено висновок, що ухвалені нормативно-правові акти демонструють прагнення держави закріпити події Революції Гідності як невід’ємну частину історичного канону, перетворюючи пам’ять про них із суспільного феномену на офіційно визнану складову національної ідентичності.
ДЕРЖАВНІ І ГРОМАДСЬКІ ІНІЦІАТИВИ У СФЕРІ ЗБЕРЕЖЕННЯ КУЛЬТУРНОЇ СПАДЩИНИ В УМОВАХ РОСІЙСЬКО-УКРАЇНСЬКОЇ ВІЙНИ: МАС-МЕДІЙНИЙ ДИСКУРС 2014–2022 рр.
У статті проаналізовано представленість в українському мас-медійному дискурсі проблематики завдань і ролі державних органів та громадських організацій в сфері збереження культурної спадщини від початку російсько-української війни у 2014 р. до повномасштабної агресії Російської Федерації проти України у лютому 2022 р. Методологія дослідження базується на принципах історизму, науковості, авторської об’єктивності, системності, а також загальнонаукових (аналіз, синтез, узагальнення) та спеціально-історичних (історико-генетичний, історико-порівняльний, історико-системний, критики джерел) методах. Наукова новизна: уперше проаналізовано висвітлення українськими ЗМІ державних та громадських ініціатив у роки російсько-української війни (до початку повномасштабного вторгнення). У результаті дослідження встановлено, що в досліджуваний період в українському медійному полі домінували питання громадських ініціатив і візій у сфері збереження та розвитку культури в умовах війни. Державні ініціативи у сфері збереження культурної спадщини були недостатньої масштабними, й часто не мали належного інформаційного супроводу. Лише проект «Велика реставрація», започаткований у 2021 р. привернув увагу ЗМІ. Натомість громадські візії щодо стану української культури в умовах російсько-української війни значно частіше абсорбувалися вітчизняним медійним дискурсом. Відтак програмними стали міркування про необхідність сконцентруватися на проектах, які стосуються конкретних міст, об’єктів, артефактів, а також про співвідповідальність влади і громадськості за долю культури. При цьому неодноразово висловлювалися думки, що влада робить недостатньо для збереження, відродження і розвитку української культури.