Збірник “Zaporizhzhia Historical Review" до 2019 р. мав назву "Наукові праці історичного факультету Запорізького національного університету”. Видання публікує статті вчених, рецензії на наукові роботи, хроніку наукового життя. Проблематика: актуальні проблеми історії України, всесвітньої історії, міжнародних відносин, історіографії, джерелознавства, спеціальних історичних дисциплін, теорії і методології історичної науки, археології, етнології, історії науки й техніки. ISSN: 2707-6660 (Print), 2707-7306 (Online) DOI: https://doi.org/10.26661/zhv Рік заснування: 1993 Засновник: Запорізький національний університет, код ЄДРПОУ 02125243 Витяг з реєстру суб’єктів у сфері медіа-реєстрантів: Ідентифікатор медіа R30-05420 Рішення Національної ради України з питань телебачення та радіомовлення від 29.08.2024 № 2607 Періодичність: 2 випуски на рік Збірник включений до Переліку наукових фахових видань України, категорія "Б" (наказ МОН України від 14.05.2020 № 627). Збірник включений до міжнародних реферативних і наукометричних баз ERIH PLUS (European Reference Index for the Humanities and the Social Sciences), DOAJ (Directory of Open Access Journals). Картка збірника в базі ERIH PLUS Картка збірника в базі DOAJ
СТАН І ПРОБЛЕМИ ЛІСОВОГО ГОСПОДАРСТВА НА ТЕРЕНАХ ЗАПОРІЗЬКОЇ ГУБЕРНІЇ У 1921–1922 рр.
В даній статі, на матеріалах фондів Державного архіву Запорізької області, досліджуються проблеми розвитку лісового господарства запорізького краю в 1921–1922 роках. Це був переломний період у житті нашої країни: з одного боку це створення нових соціальних, економічних та політичних інститутів, які дали поштовх до розвитку України як розвиненої індустрі- альної країни; з іншого – ці роки асоціюються з такими трагічними подіями, як війна, голод, епідемії, терор. Налагоджене та стале життя суспільства було піддано болючий трансформації. Проаналізовано та виділено основні причини негативного ставлення місцевого населення до роботи Запорізької лісової адміністрації. В статті вказується на важкі та часто небезпечні для життя умови, в яких працювали робітники лісового господарства. Роблять- ся висновки, стосовно того, чому розробка лісів та зелених насаджень, в містах та селищах півдня України, стали єдиною можливістю в подоланні паливної кризи, що виникла після війни на території степових регіонів.
Авторське право (c) 2024 Zaporizhzhia Historical Review
ЛІСОВІ ГОСПОДАРСТВА ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ У ПЕРШІ ПОВОЄННІ РОКИ: РЕАНІМАЦІЯ, РОБОТА, ПЛАНИ (1945–1948 рр.)
Під час Другої Світової війни територія Запорізької області була театром бойових дій. Лісові господарства, нечисленні дерево розплідники, польові та меліоративні станції були повністю зруйновані та втратили свої матері- альні бази. Загибель на війні великої кількості мобілізованих спеціаліс- тів-лісівників, на деякий час зупинила розвиток наукових напрацювань зі степовому лісорозведенню. Зростаюча промисловість країни вимагала більше ресурсів, включаючи сільськогосподарську продукцію. Неврожай та голод 1946–1947 рр. поставили перед урядом нагальне питання тран- сформації ландшафтного середовища для більш успішного виробництва агро продукції. Головне навантаження майбутніх робіт покладалося саме на лісові господарства Півдня, які за декілька років повинні були відновитися, та почати масштабні роботи зі зміні клімату.
Авторське право (c) 2025 Zaporizhzhia Historical Review
ЖІНКИ В ОУН ТА УПА У 1945–1950-х РОКАХ: ФУНКЦІЇ, КОНТРОЛЬ, РЕПРЕСІЇ
Мета. Метою статті є аналіз становища жінок у підпільних структурах ОУН і УПА в 1945–1950 роках крізь призму трансформації форм боротьби, внутрішніх механізмів контролю, статусності та дисциплінарних практик у умовах повоєнного підпілля. Методологія. Дослідження ґрунтується на міждисциплінарному підході, що поєднує методи гендерної історії та історії повсякденності. Джерель- ну базу становлять архівні матеріали радянських спецслужб, внутрішні документи ОУН і УПА, а також мемуарні свідчення учасниць і учасників визвольного руху. Наукова новизна. Новизна статті полягає у зміщенні фокусу з опису форм жіночої участі на аналіз повсякденних практик контролю, статусної ієрархії та гендерно зумовлених обмежень, які визначали реальні межі жіночої суб’єктності в повоєнному підпіллі. Жіночий досвід розглянуто як аналітич- ний ключ до розуміння внутрішньої соціальної динаміки визвольного руху. Практичне значення. Результати дослідження можуть бути використані у подальших студіях з гендерної історії, історії національно-визвольних рухів і повсякденності війни, а також у навчальних курсах і публічних дискусіях, присвячених складним соціальним і моральним вимірам збройного підпілля.
Авторське право (c) 2026 Zaporizhzhia Historical Review
ПОВНОМАСШТАБНЕ ВТОРГНЕННЯ РОСІЇ В УКРАЇНУ 2022 р. У ДЗЕРКАЛІ НІМЕЦЬКОЇ ПРЕСИ: АНАЛІЗ ПУБЛІКАЦІЙ DIE ZEIT
У статті проаналізовано особливості висвітлення повномасштабного втор- гнення Росії в Україну 2022 р. в публікаціях німецького тижневика Die Zeit. Метою дослідження є виявлення домінантних наративів у матеріалах видання та з’ясування того, як вони відображають ставлення німецького суспільства до війни. У праці застосовано методи якісного контент-ана- лізу, порівняльного аналізу та дискурс-аналізу публікацій німецького видання Die Zeit, опублікованих після 24 лютого 2022 р., що дало змогу виявити провідні тематичні акценти, наративні стратегії та ідеологічні рамки висвітлення повномасштабного вторгнення Росії в Україну. Уперше систематизовано та класифіковано домінантні наративи висвітлення війни в одному з провідних європейських медіа з урахуванням їхнього впливу на формування громадської думки в Німеччині. У результаті дослідження встановлено, що у Die Zeit переважають наративи про війну як загрозу єв- ропейській безпеці, Україну як форпост демократичних цінностей, а також відповідальність Німеччини та Заходу за підтримку української держави. Водночас матеріали видання відображають внутрішні дискусії німецько- го суспільства щодо військової допомоги, санкційної політики та шляхів завершення війни. Проведений аналіз публікацій німецького тижневика Die Zeit засвідчив, що повномасштабне вторгнення Росії в Україну 2022 р. посіло центральне місце в інформаційному порядку денному видання та стало предметом глибокого й багатовимірного осмислення. Матеріали газети виходять за межі суто інформаційної функції та відіграють важли- ву роль у формуванні суспільно-політичного дискурсу в Німеччині щодо російсько-української війни. Die Zeit послідовно інтерпретує події крізь призму міжнародного права, історичної відповідальності та європейських цінностей, акцентуючи увагу на агресивному характері дій Росії та легіти- мності українського спротиву.
УРБІЦИД УКРАЇНСЬКИХ МІСТ ПІД ЧАС РОСІЙСЬКОЇ АГРЕСІЇ (2014–2025): ІСТОРІОГРАФІЯ ПИТАННЯ
У статті представлений огляд публікацій, в яких висвітлюються різні аспекти військового урбіциду українських міст під час російсько-української війни (2014–2025). Приділено увагу появі та поширенню поняття «урбіцид», застосуванню його до характеристики дій армії РФ в Україні. До огляду включені дослідження, виконані в різних галузях наукових знань (геогра- фія, історія, економіка, національна безпека і т. д.), підкреслено важливість та перспективність саме міждисциплінарного підходу у вивченні пробле- матики урбіциду, його наслідків та перспектив їх подолання.
ТЕОРЕТИКО-МЕТОДОЛОГІЧНІ ЗАСАДИ ВИВЧЕННЯ УКРАЇНСЬКОЇ ДЕРЖАВИ В ЗОВНІШНЬОПОЛІТИЧНИХ ДОКТРИНАХ ПРАВОРАДИКАЛЬНИХ ПАРТІЙ ЦЕНТРАЛЬНО-СХІДНОЇ ЄВРОПИ (2014–2021)
У статті розкриваються теоретико-методологічні засади дослідження пи- тання Української держави в зовнішньополітичних доктринах праворади- кальних партій Центрально-Східної Європи (2014–2021). Встановлено, що для підготовки якісного дослідження із окресленої проблематики доцільно використовувати комплекс основних (системний, структурно-функціональ- ний та історичний) і допоміжних (статистичний і контент-аналізу) методів. Наголошено, що принципове значення для якісного дослідження також має і правильне використання термінологічного апарату. З-поміж основних таких термінів виокремлено наступні – «неофашистські», «нові праві», «антиіммігрантські», «популістські», «радикальні», «крайні», «радикальні праві», «популістські», «Центрально-Східна Європа», посткомуністичні дер- жави, тощо. Підкреслено, що кожен з цих термінів має прихильників серед впливових вчених-дослідників даної проблематики. Саме тому доволі де- тально розглянуті бачення відомих дослідників крайніх правих політичних партій (К. Мудде, П. Ігнаці, Г. Кітшельта, Е. МакГена, Г.-Дж. Бетца, Р. Ітвелла, П. Норріса, М. Вільямса, Д. Белла, Д. Б. Джудіса, А. Шеховцова, А. Полякова, І. Паніна та ін.) щодо основних термінів та понять, які використовуються у нашому дослідженні. Наголошено, що на сьогодні більшість наукових українських та іноземних учених праць присвячено становленню правора- дикального руху на європейському континенті. Цілісно розкрито дискусію про вибір оптимального терміну для окреслення визначення крайніх правих політичних партій. Проведений аналіз теоретико-методологічних напра- цювань попередників дав змогу у нашому дослідженні використовувати необхідні терміни та тлумачити їх у найбільш оптимальному значенні для повноцінного вивчення Української держави в зовнішньополітичних док- тринах праворадикальних партій Центрально-Східної Європи (2014–2021).
ЗАГРОЗА УКРАЇНСЬКІЙ ДЕРЖАВНОСТІ В УМОВАХ РЕВОЛЮЦІЇ ГІДНОСТІ ТА РОЗГОРТАННЯ АГРЕСІЇ РФ ПРОТИ УКРАЇНИ (НА МАТЕРІАЛАХ ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ): ІСТОРІОГРАФІЯ ПРОБЛЕМИ
У статті здійснено історіографічний огляд подій Революції Гідності та по- чатку агресії Російської Федерації проти України (листопад 2013 – травень 2014 рр.) крізь призму ситуації в Запорізькій області. Розглянуто підходи українських, зарубіжних та російських дослідників до проблематики Рево- люції Гідності та сепаратизму. Показано, що українські науковці переважно акцентують увагу на ролі суспільних рухів, соціально-економічних і політич- них чинників, тоді як російська пропаганда намагається інтерпретувати події як прояв «захисту російськомовного населення». У закордонних працях феномен сепаратизму розглядається здебільшого в загальнотеоретичному вимірі. Зауважимо, що події Революції Гідності так званої «русской весни» в Україні, а особливо в Запорізькому регіоні, залишаються малодослідженими.
РОЗВИТОК ВИЩОЇ ОСВІТИ В УРСР 40–50х РОКІВ XX СТОЛІТТЯ ЯК ПРОЯВ ДЕРЖАВНОЇ ПОЛІТИКИ В КУЛЬТУРНО-ДУХОВНІЙ СФЕРІ: ІСТОРІОГРАФІЧНИЙ ДИСКУРС
Стаття «Розвиток вищої освіти в УРСР 40–50х років XX століття як прояв державної політики в культурно-духовній сфері: історіографічний дискурс» присвячена аналізу наукового доробку радянських та сучасних, дослідників щодо відновлення системи вищої освіти України після Другої світової війни. Метою роботи є визначення основних етапів історіографічного розвитку та їхня характеристика з позицій наукової об’єктивності. Дослідження ґрун- тується на принципах проблемно-хронологічного аналізу та світоглядного плюралізму. У статті окреслено дихотомію між радянською історіографією, що перебувала під впливом ідеології, та сучасними українськими дослі- дженнями, спрямованими на переосмислення минулого. Виокремлено ключові напрями наукових праць: статистично-описові роботи радянського періоду, дослідження окремих навчальних закладів та сучасні аналітичні студії. Встановлено, що незважаючи на значний історіографічний масив, залишаються недостатньо дослідженими соціокультурні та антропологічні аспекти розвитку вищої освіти, порівняльний аналіз освітніх систем та питання історичної освіти в педагогічних вишах УРСР у 1943–1950 роках. Стаття робить висновок про необхідність комплексних узагальнюючих досліджень із зазначеної проблематики.
ВІДОБРАЖЕННЯ ВЕЛИКОГО ГОЛОДУ 1932–1933 РОКІВ У «ДИРЕКТИВНІЙ» ІСТОРІОГРАФІЇ БІЛОРУСІ
У статті проаналізовано загальну історіографічну ситуацію в Республіці Білорусь, що склалася після обрання президентом О. Лукашенка і, зокрема, відображення історії Великого голоду 1932–1933 років представниками «директивної» історіографії. Наукова новизна: існують поодинокі комплексні студії рецепцій біло- руських дослідників з історії Великого голоду 1932–1933 років, проте спеціальне дослідження теми представниками «директивної» історіографії республіки проводиться вперше. Метою статті є з’ясування особливостей тлумачення причин і характеру Великого голоду на теренах Радянського Союзу та, зокрема, в Білорусі представниками «директивної історіографії» республіки. Завдання дослі- дження: з’ясування поняття «директивна» історіографія, оцінка обставин і наслідків її формування, характеристика особливостей висвітлення історії голоду у наукових працях та історичній дидактиці вищої школи. Встановлено, що на зміст «директивної» історіографії Великого голоду пря- мо впливає політичний режим О. Лукашенка, який у середині 1990-х років нав’язав історикам Республіки Білорусь російську парадигму «спільної тра- гедії народів СРСР». За цією, домінатною версією, голод 1932–1933 рр. був наслідком господарських помилок влади, нестачі продовольчих резервів та перегинів хлібозаготівельної кампанії, викликаних потребами модерні- зації країни. У другій, комуністичній версії подій, також спостерігається применшення наслідків голоду, пояснення його неврожаєм та водночас виправдання сталінської аграрної політики на тлі звинувачень «ворогів радянської влади» та самих селян, які саботували колгоспні роботи і роз- крадали зерно. Третій підхід: укладачі навчальних посібників для вищої школи застосовують прийоми обмеження інформації про Великий голод та повного замовчування Голодомору в Україні. Такі методи диктуються владою, адміністрацією університетів і відповідають державній політиці союзу Білорусі з Росією. Тому заміна авторитарного політичного режиму в республіці на демократичний є головною умовою виходу «директивної» історіографії з ідеологічних окопів до свободи наукової творчості та академічних свобод.
ТОТАЛІТАРИЗМ, ІМПЕРІАЛІЗМ ТА НАЦІОНАЛЬНА ІДЕНТИЧНІСТЬ: НОВА ОПТИКА СТУДІЙ ГОЛОДОМОРУ
Стаття пропонує переосмислення підходів до дослідження Голодомору на прикладі останніх публікацій іноземних дослідників С. Віткрофта, Ф. Славєскі та В. Кондрашина. З’ясовано, що застосований ними інструмен- тарій спричиняється до відтворювання совєтських наративів. За порівняння обрано нещодавні концептуальні праці українських істориків (Л. Гриневич, С. Кульчицький та Л. Якубова), чий підхід базується на дослідженнях тота- літаризму, імперіалізму, колоніалізму та національної політики. Авторка доводить, що обраний українськими науковцями підхід до дослідження Голодомору пропонує значно ширший контекст, пояснення передумов і причин голоду, ніж винятково економічний аспект, на яких концентруються іноземні дослідники, фактично залишаючи осторонь питання функціону- вання тоталітарної держави.
СІМЕЙНИЙ АРХІВ СВЯЩЕННИКА ЛЕОНІДА ГОШКЕВИЧА (1868–1963)
У XVIII – першій половині ХХ століть представники родини Гошкевичів ві- дігравали помітну роль в історії церковного та релігійного життя в Україні. У статті здійснено першу спробу систематизувати Сімейний архів священика Леоніда Гошкевича, який містив численні документи не лише самого свяще- ника, але й його батьків і братів. Попри свою цінність, архів, що зберігався у фондах Херсонської обласної універсальної наукової бібліотеки імені Олеся Гончара, тривалий час залишався поза увагою українських дослід- ників. На жаль, унаслідок повторних варварських і цинічних обстрілів російської армії в листопаді 2023 року будівлю бібліотеки було знищено, і доля архіву, що зберігався там, нині залишається невідомою. Метою цієї статті є інформування наукової спільноти про збережені матеріали, які були опрацьовані та згодом опубліковані в монографії авторки. Стаття спочатку мала вийти друком до публікації монографії; однак через складні умови роботи та реалії воєнного часу, у яких працювала редакція Zaporizhzhia Historical Review – чия відданість заслуговує на найвищу повагу – публі- кацію було відкладено. Втім, з огляду на важливість і актуальність теми було ухвалено рішення опублікувати статтю, аби ознайомити англомовних колег із збереженими матеріалами. Стаття є англомовною версією одного з розділів монографії А. В. Шевченко.
РЕПРЕЗЕНТАЦІЯ ВІЙНИ У ЄВРОПЕЙСЬКІЙ КУЛЬТУРІ РАННЬОМОДЕРНОГО ПЕРІОДУ
У статті досліджується репрезентація війни в європейській культурі ранньо- модерного періоду як інструмент політичного та культурного осмислення влади. Показано, що війна функціонувала не як автономний досвід насиль- ства, а як засіб легітимації суверена, підтримання порядку й нормативного регулювання суспільства. Проаналізовано хроніки, панегіричну поезію, проповіді та театр як ключові медіуми формування ранньомодерних по- літичних уявлень.
МІГРАЦІЯ, МОБІЛЬНІСТЬ І «ЧУЖИНЕЦЬ» У ЄВРОПЕЙСЬКІЙ ІСТОРІОГРАФІЇ: ВІД СЕРЕДНЬОВІЧНИХ СТУДІЙ ДО СУЧАСНИХ ІНТЕРПРЕТАЦІЙ
Стаття присвячена історіографічному аналізу концептів міграції, мобільнос- ті та фігури «чужинця» в європейських дослідженнях від середньовічних студій до сучасних інтерпретацій. Розглянуто, як класичні та сучасні праці формували уявлення про середньовічне суспільство як статичне, а мобіль- ність трактувалася радше як виняток або наслідок кризових явищ. Особлива увага приділяється роботам, які демонструють, що мобільність в історичної ретроспективі мала інституційне, правове та соціальне підґрунтя. Аналіз показує, що «чужинець» у релігійному, освітньому та міському контекстах постає як нормативно та соціально закріплена категорія, а університетські «нації» і паломницькі структури демонструють трансрегіональну солідар- ність та мобільність інтелектуальної та релігійної еліти. Стаття висвітлює еволюцію історіографічного дискурсу та методологічні підходи до вивчен- ня мобільності, пропонуючи комплексне розуміння соціальних практик у європейському контексті. Продемонстровано, що, за висновками більшості дослідників, в епоху нового та новітнього часу міграція припиняє бути лише епізодичним явищем, пов’язаним із війнами чи стихійними лихами, і набуває нових структурованих форм. Актуальність запропонованого до- слідження зумовлена зростаючою увагою європейської та світової науки до проблем міграції, мобільності та осмислення феномена «чужинця» в умовах воєнних конфліктів і трансформаційних суспільних процесів. У цьому контексті науковий пошук, що здійснюється дослідниками Запо- різького національного університету в межах реалізації рамкової програми Європейського Союзу з досліджень та інновацій «Горизонт Європа» (проєкт № 101182968 – HORIZON TMA MSCA) Peace and Mobilities, створює важливе міждисциплінарне підґрунтя для переосмислення історіографічних підходів до міграції та мобільності. Звернення до європейської історіографії від середньовічних студій до сучасних інтерпретацій дає змогу простежити еволюцію уявлень про «чужинця» як соціальний, культурний і політичний конструкт, а також поглибити розуміння взаємозв’язку між мобільністю населення, війною та формуванням моделей миру в історичній перспективі.
ЕЛЕМЕНТИ СТРУКТУРНОЇ АНТРОПОЛОГІЇ К. ЛЕВІ-СТРОСА
У статті розглядаються основні елементи і методи структурної антропології французького етнолога Клода Леві-Строса, опубліковані в однойменній праці «Структурна антропологія». Визначаючи предметом дослідження соціальне життя, він зосереджується на вторинних, неусвідомлених яви- щах культури – суспільний етикет, одяг, норми моралі, традиції, ритуали, політики й релігії. Мета структурної антропології, що вивчає несвідоме, – єдність функціонування людського розуму в різних культурних системах. Культурні явища є варіаціями єдиної моделі, яку можна систематизувати в повторювану схему (паттерн). Серед елементів «структури» К. Леві-Строс виділяє систему спорідненості, мову, міфи. Родинні системи базуються на універсальних «граматичних» правилах, таких як заборона інцесту та обмін жінками (які також виступають як «знаки» його структури) між групами, що створює соціальний порядок. Важливим елементом структурної антропології К. Леві-Строса виступає мова, що є соціальним явищем. Основним методом дослідження він визначав лінгвістичний, або фоно- логію. Через мову (міфеми) К. Леві-Строс намагався розкрити природу міфів, які також є частиною його «структури». Зміст міфів тлумачиться як колективна свідомість минулого, сучасного і майбутнього. Міф є проявом логічного мислення, проте обмеженого в знаннях про світ, тому в міфі людина виражає одні речі через інші за допомогою символів.
ЯК ВПЛИВАЄ СТАН ІСТОРИЧНОЇ ОСВІТИ В УКРАЇНІ НА ОБОРОНОЗДАТНІСТЬ?
У статті аргументується теза про те, що освітня система повинна виконувати важливу місію зміцнення духовної стійкості молоді, а громадянська й істо- рична освіта мають насамперед закладати її підвалини через формування та консолідацію історичної пам’яті українського суспільства незалежно від регіональних відмінностей. Виявлено, що українська ідентичність і пов’язані з нею духовні основи буття нації перебувають у стані підвищеної вразливості. Аналіз шкільних програм з історії засвідчив недостатній рівень уваги до визначальних подій і ключових постатей національного минулого. За таких обставин ускладнюється становлення національної ідентичності та духовної згуртованості суспільства, адже історична пам’ять є їх невід’єм- ним компонентом. А підважування національної ідентичності неодмінно негативно позначиться на обороноздатності України. У статті здійснено аналіз призначення історичної освіти, розглянуто під- ручники Нової української школи з точки зору відповідності виконанню її місії, а також окреслено актуальні проблеми, що потребують невідкладного розв’язання. Обґрунтовано, що становлення національної ідентичності є одним із визначальних чинників зміцнення обороноздатності держави, а історична освіта відіграє в цьому процесі провідну роль. Аналіз змісту окремих підручників з історії свідчить про наявність вибіркового та упе- редженого підходу до формування історичного наративу, що призводить до спотворення історичної пам’яті та відтворення міфів російської про- паганди. З метою недопущення подібних маніпуляцій обґрунтовується потреба у створенні нормативного документа, який би чітко визначав обов’язковий перелік ключових подій і постатей національної історії та виконував функ- цію запобіжника ідеологічних маніпуляцій.
ДО ПИТАННЯ ФОРМУВАННЯ ПАМ’ЯТІ ПРО РОСІЙСЬКО-УКРАЇНСЬКУ ВІЙНУ У ДРОГОБИЦЬКОМУ ДЕРЖАВНОМУ ПЕДАГОГІЧНОМУ УНІВЕРСИТЕТІ ІМЕНІ ІВАНА ФРАНКА (2022–2025 рр.)
У статті проаналізовано основні наукові заходи, які провели вчені-іс- торики Дрогобицького державного педагогічного університету імені Івана у перші три роки широкомасштабної російсько-української війни. Передусім охарактеризовані проведені традиційні дві Міжнародних нау- ково-практичних конференцій (19 квітня 2024 року; 7 березня 2025 року) та дві Всеукраїнських науково-практичних конференцій (28 квітня 2023 року; 10 грудня 2024 року). Підраховано, що за результатами цих конференцій було опубліковано п’ять збірників матеріалів конференцій (Наука і освіта України в умовах російсько-української війни: виклики та завдання в контексті національної безпеки. Том І. 2023. 174 с.; Том ІІ. 2024. 282 с.; Том ІІІ. 260 с.; Актуальні питання освіти і науки в умовах сучасної російсько-української війни. Том І. 2024. 204 с.; Початкова загальновійськова підготовка як чинник національної безпеки: історич- ний досвід, уроки для України. Том І. 2025. 216 с.). Окрім цього у статті наголошується, що доопрацьовані та розширені матеріали організатори конференцій опублікували у трьох спеціальних випусках фахових науко- вих збірників («Проблеми гуманітарних наук: збірник наукових праць», 2023. Випуск 13/55; 2024. Спецвипуск; Вісь Європи, 2025. Випуск 6.). Окремо відзначається і особливо значний доробок, яким стала публікація чотирьох наукових монографій: дві українською («Російсько-українська війна (2014–2022): історичні, політичні, культурно-освітні, релігійні, економічні та правові аспекти, 2022. 1436 p.»; «Освіта і наука як чинники післявоєнної відбудови: історичний досвід, уроки для України», 2024. 332 с.; 2025. 302 с.) та однієї англійською мовами («Сучасна російсько- українська війна: історіографічні, суспільно-політичні, соціально-еко- номічні та культурно-духовні виміри», 2025). Значний акцент зроблено і практичному впровадженні в освітній процес Дрогобицького державного педагогічного університету імені Івана Франка трьох робочих програми навчальних дисциплін (нормативних та вибіркових). Наголошено, що навіть попри проведення такої кількості наукових заходів ще для не одного покоління науковці залишається значна кількість проблем, які потребують окремого вивчення та обговорення як у конференційному, так і публікаційному форматі.
Дрогобицький державний педагогічний університет імені Івана Франка
МАРІУПОЛЬ 2022 р.: ЗНИЩЕННЯ МІСЬКОГО ПРОСТОРУ ЯК ФАКТОР ІСТОРИЧНОЇ ПАМ’ЯТІ
У статті проаналізовано знищення міського простору Маріуполя у 2022 р. в контексті формування історичної пам’яті про російсько-українську війну. Показано, що масштабні руйнування житлової, громадської, культурної та промислової забудови стали не лише наслідком бойових дій, а й чинником трансформації міської ідентичності та колективного досвіду мешканців. На основі матеріалів міжнародних організацій, українських державних інституцій, медіа, фото- і відеодокументації, а також свідчень очевидців розглянуто ключові об’єкти знищення та їхню роль у формуванні уявлень про минуле, теперішнє й майбутнє міста. Обґрунтовано, що зруйнований міський простір Маріуполя функціонує як матеріальний і символічний носій травматичної пам’яті, стаючи одним із центральних образів війни в українському та міжнародному публічному дискурсі. Підкреслено, що меморіалізація руйнувань почалася паралельно з бойовими діями, а отже історик працює з джерелами «гарячої» пам’яті, які потребують критичного зіставлення та контекстуалізації. Додатково проаналізовано «вузлові» об’єкти пам’яті, такі як Маріупольський драматичний театр та медичні за- клади, що стали маркерами гуманітарної катастрофи. Розглянуто цифрові практики архівації руйнувань як інструмент збереження свідчень до їхньої остаточної канонізації.
МЕМОРІАЛІЗАЦІЯ РОСІЙСЬКО-УКРАЇНСЬКОЇ ВІЙНИ У 2014–2022 рр.: ВЗАЄМОДІЯ ДЕРЖАВНИХ ТА НИЗОВИХ ІНІЦІАТИВ
У статті проаналізовано процеси меморіалізації російсько-української війни 2014–2022 рр. крізь призму взаємодії державних та низових іні- ціатив. Методологія дослідження ґрунтується на принципах історизму, об’єктивності та системності, а також на загальнонаукових (аналіз, синтез, узагальнення) та спеціально-історичних (історико-генетичний, істори- ко-типологічний, історико-компаративний) методах. Наукова новизна полягає у комплексному аналізі взаємодії владних та громадських форм меморіалізації, а також дослідженні механізмів впливу різних акторів на формування колективної пам’яті про війну. Показано, що українська модель політики пам’яті періоду 2014–2022 рр. характеризувалася гібридністю, де низові ініціативи волонтерів, родин загиблих та ветеранських організацій часто випереджали офіційні державні проєкти. Проаналізовано державні комеморативні практики (нагородна система, пам’ятні дати, церемонії вшанування, військові паради) та процеси маркування символічного простору (декомунізація топоніміки, створення меморіальних об’єктів, мурали). Розкрито конкретні кейси співпраці між державними інституціями та громадськими ініціативами на прикладі Стіни пам’яті біля Михайлів- ського Золотоверхого монастиря, регіональних меморіалів. Доведено, що інтеграція низових ініціатив у офіційну політику пам’яті створила автен- тичну модель комеморації, яка зберігала зв’язок з реальними потребами суспільства. Дослідження демонструє, що протягом 2014–2022 рр. в Україні сформувалася унікальна модель політики пам’яті, де державні актори та громадянське суспільство діяли не як опоненти, а як партнери у створенні нової комеморативної культури. Низові ініціативи не лише доповнювали офіційні практики, але й часто задавали тон державній політиці, змушуючи владу реагувати на реальні суспільні потреби.
КРИЗА ДОВІРИ ДО ДЕРЖАВНОЇ ВЛАДИ ЯК ЧИННИК РЕВОЛЮЦІЇ ГІДНОСТІ У ЗАХІДНІЙ УКРАЇНІ
У статті проаналізовано кризу довіри до державної влади у Західній Укра- їні в 2010–2013 рр. як один із ключових чинників Революції Гідності. Доведено, що революційні події 2013–2014 рр. були не лише реакцією на окремі політичні рішення чи події листопада 2013 р., а результатом тривалого процесу делегітимації державних інституцій. Особливу увагу приділено регіональному виміру цієї кризи, зокрема специфіці Західної України, яка характеризувалася високим рівнем громадянської активності, проєвропейськими ціннісними орієнтаціями та критичним ставленням до центральної влади. Методологічною основою дослідження є аналіз кризи довіри до державної влади як історичного процесу делегітимації інституцій із використанням концепту політичної довіри/легітимності. Джерель- ну базу складають матеріали соціологічних досліджень і моніторингів 2010–2013 рр., інтерпретовані як історичне джерело. У роботі розглянуто політичну ситуацію в Західній Україні у період прези- дентства В. Януковича, проаналізовано результати президентських виборів 2010 р. та формування політичної дистанції між регіоном і центральною владою. Визначено основні причини падіння довіри до державних інсти- туцій, серед яких системна корупція, вибіркове правосуддя, репресивні практики правоохоронних органів і мовна політика. Значну увагу приділено аналізу соціологічних досліджень як історичного джерела, що дозволяє простежити динаміку зниження довіри до президента, уряду, парламенту, судів і правоохоронних органів у західноукраїнському регіоні. Окремо досліджено роль альтернативних центрів суспільної довіри, зокре- ма церкви, громадських організацій, локальних спільнот і неформальних мереж солідарності, які в умовах делегітимації державної влади викону- вали функції морального авторитету та соціальної підтримки. Зроблено висновок, що криза довіри до державної влади не призвела до політичної апатії, а, навпаки, сприяла зростанню громадянської активності та готовно- сті до протестної мобілізації. Показано, що Західна Україна стала одним із регіонів, де передумови Революції Гідності сформувалися ще до листопада 2013 р., що зумовило швидкість, масштаб і стійкість протестного руху.
ІНСТИТУЦІЙНІ ЗАСАДИ ПІДТРИМКИ ЕТНОКУЛЬТУРНОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ ЗАКОРДОННИХ УКРАЇНЦІВ ТЕРИТОРІАЛЬНИМИ ОРГАНАМИ МІГРАЦІЙНОЇ СЛУЖБИ ВОЛИНІ (2004–2005 рр.)
У статті проаналізовано діяльність територіальних органів міграційної служ- би Волині в контексті підтримки етнокультурної ідентичності закордонних українців у 2004–2005 рр. Методологічну основу дослідження становлять принципи історизму, наукової об’єктивності та системності, що дозволили розглянути діяльність територіальних органів міграційної служби регіону як частину загальнодержавної політики. Уперше введенні до наукового обігу неопубліковані архівні документи дають змогу прослідкувати та проаналі- зувати механізми співпраці із закордонними українцями у складний період зміни політичної влади в Україні. Визначено бар’єри, які перешкоджали ефективній взаємодії у культурно–освітньому та мовному напрямках спів- робітництва. Окреслено практичні результати та досягнення у підтримці та збереженні етнокультурної ідентичності закордонних українців. Найактивні- ше співробітництво відбувалось між навчальними закладами, педагогічними колективами регіону та організаціями українців за кордоном. Активно впро- ваджувалась та реалізовувалась інформаційно–видавнича діяльність, яка сприяла висвітленню проблемних питань життя закордонного українства у засобах масової інформації та підтримці книговидання. Координаційна ді- яльність територіальних органів міграційної служби регіону щодо постійного забезпечення україномовною літературою українських громад за кордоном, сприяла поглибленому вивченню історія та культури України. Констатовано, що укладені Угоди щодо співробітництва з державними органами влади Польщі, Литви, Німеччини, Білорусі та Російської Федерації передбачали під- тримку діяльності громадських організацій українців у цих країнах. Розробка спільних культурно–мистецьких проєктів за фінансування Європейського Союзу, дозволили глибше вивчити культуру та життя закордонних українців. Встановлено, що участь територіальних органів міграційної служби Волині у забезпеченні прав закордонних українців сприяла збереженню об’єктів історичної пам’яті поза межами нашої держави.
ГЕНДЕРНІ РЕЖИМИ ПАМ’ЯТІ ТА ЖІНОЧИЙ ДОСВІД У ПОСТТОТАЛІТАРНІЙ ЦЕНТРАЛЬНО-СХІДНІЙ ЄВРОПІ
У статті здійснено порівняльний аналіз процесів формування та тран- сформації жіночих образів у культурі пам’яті посттоталітарних держав Центрально-Східної Європи, зокрема України, Польщі, Литви, Румунії та Молдови. Культурна пам’ять розглядається як важливий соціокультурний механізм осмислення травматичного минулого та формування колектив- ної ідентичності, у межах якого закріплюються домінантні уявлення про історичну відповідальність, героїзм і жертовність. Показано, що впродовж тривалого часу гендерний вимір цих процесів залишався периферійним у домінантних історичних наративах, а жіночий досвід редукувався до символічних або допоміжних ролей. Обґрунтовано, що домінантною моделлю репрезентації жіночого досвіду в культурі пам’яті посттоталітарних суспільств тривалий час залишався образ жінки-жертви, сформований під впливом традиціоналістських гендерних уявлень і політичних практик тоталітарних режимів. Проаналізовано на- ціональні моделі культурної пам’яті, у межах яких жіноча участь у формах спротиву, підпільній діяльності, громадянських ініціативах і політичних процесах репрезентувалася вибірково або маргіналізувалася, що сприяло закріпленню ієрархії історичних ролей та обмеженню жіночої агентності. Особливу увагу приділено процесам трансформації жіночих образів від символічної жертовності до визнання жіночої агентності та опору в умо- вах відкриття архівів, демократизації політик пам’яті та зростання ролі громадянського суспільства. Показано, що ці трансформації відбуваються нерівномірно та залежать від національного контексту, історичного досвіду та рівня інституціоналізації політик пам’яті. Доведено, що переосмислення жіночих образів у культурі пам’яті має не лише наукове, але й практичне значення, оскільки сприяє формуванню інклюзивних історичних наративів, розширенню уявлень про допустимі форми громадянської участі та зміц- ненню демократичного потенціалу посттоталітарних суспільств.
«HOMO SOVIETICUS»: СОЦІАЛЬНІ ПРАКТИКИ ВИХОВАННЯІ НАСЛІДКИ ДЛЯ КОЛЕКТИВНОЇ ПАМ’ЯТІ УКРАЇНИ
У статті проаналізовано совєтський проєкт виховання «homo sovieticus» як форму соціального інжинірингу. Досліджено систему комунікативних каналів її формування: освіту, історичну науку, літературу, мистецтво, масові свята та ЗМІ. Розкрито ключові ціннісні та поведінкові характе- ристики «нової людини». Окрему увагу приділено ролі родинної пам’яті й травматичного досвіду як можливому чиннику опору ідеологічній уні- фікації. Зроблено висновки, що ідеологи «русского миру», спираючись на наявні конфлікти пам’ятей, цілеспрямовано актуалізували в українському публічному просторі совєтські історичні міфи, синтезовані з сучасною російською пропагандою.
РЕФОРМУВАННЯ ВИЩОЇ ОСВІТИ У ЗАХІДНІЙ НІМЕЧЧИНІ (1960–1980-ті рр.): ПРАВОВІ ЗАСАДИ, ВПРОВАДЖЕННЯ, РЕЗУЛЬТАТИ
У статті представлено результати аналізу правових, політичних, фінансових засад, результатів і недоліків реформування вищої освіти у ФРН впродовж 1960–1980-х рр. Методологія дослідження спирається на принципи на- уковості, авторської об’єктивності, верифікації, системності, а також на загальнонаукові (аналіз, синтез, класифікація) та спеціально-історичні (іс- торико-генетичний, історико-типологічний, історико-системний) методи. У результаті дослідження з’ясовано, що німецькі уряди у 1960–1980-х рр. реалізовували реформування вищої освіти ФРН з огляду на потреби еконо- мічного розвитку, впровадження досягнень науково-технічного прогресу, соціально орієнтовану політику. Необхідність реформ обґрунтовували й провідні німецькі інтелектуали, зокрема Георг Піхт, закликаючи подолати «освітню катастрофу». У 1969 р. було внесено зміни до Основного закону ФРН, які дали право федеральній владі впроваджувати рамкові законо- давчі правила у сфері вищої освіти. Того ж року створено Федеральне міністерство освіти і досліджень. Саме у цей час започатковано новий тип закладів вищої освіти – університети прикладних наук. Ключовими у реформуванні вищої освіти ФРН стали три нормативно-правові акти: 1) закон про «Розширення та нове будівництво наукових університетів» (1969), який передбачав державне (федеральне і земельне) фінансуван- ня будівництва нових та модернізації діючих університетів; 2) закон про сприяння освіті (1971), що встановлював систему грантів для здобуття вищої освіти студентам із незаможних родин; 3) рамковий закон про вищу освіту (1976), який визначав структуру університетів, їх завдання і обов’язки, управління, фінансування тощо. Результатами реформ стало: а) розширення мережі закладів вищої освіти: до середини 1980-х рр. у ФРН було відкрито 38 нових університетів поряд з 27 діючими; б) зростання кількості студентів у ФРН; в) залучення більшості випускників універси- тетів і коледжів на ринок праці, що сприяло економічному піднесенню; г) зростання числа університетських лабораторій і наукових досліджень; ґ) збільшення кількості молодих учених, викладацького складу. Серед недоліків реформування були: надмірна бюрократизація вищої освіти; значний вплив держави на університети, а отже певне обмеження їхньої автономії; політизація внутрішньоуніверситетського життя; скорочення фінансування університетів та соціальної підтримки студентів у 1980-х рр.
РОЗВИТОК ВАЖКОЇ ПРОМИСЛОВОСТІ ЗАПОРІЗЬКОГО РЕГІОНУ (1941–1942 рр.)
У статті на основі комплексного аналізу історіографічної бази і застосу- вання сучасних методологічних засад, відповідно до поставленої мети, розглянуто стан важкої промисловості Запорізької області в період німець- ко-радянської війни 1941–1942 рр. З огляду на те, що м. Запоріжжя протя- гом двох років перебувало під окупацією німецьких військ, у дослідженні висвітлено основні події, які супроводжували захоплення та визволення Запорізького краю. Враховуючи стратегічну важливість регіону, відновлено особливості евакуації регіональних підприємств важкої промисловості. Відстежено провідні напрями їх роботи на віддалених територіях та запро- поновані умови для відновлення їх функціювання з метою виготовлення продукції для військових потреб. Проаналізовано причини запровадження радянською владою «тактики випаленої землі» і її нищівні наслідки для економіки області та країни в цілому. Визначено головні напрями «нового порядку», встановленого на окупованих територіях німецьким командуванням. Здійснено аналіз умов роботи запорізьких спеціалістів, які залишилися працювати в частково від- новлених німцями заводських приміщеннях. Висвітлено економічні збитки та людські втрати, нанесені агресором Запорізькому краю та окупованій території в цілому. Простежено шляхи відновлення довоєнного рівня запо- різької промисловості. Визначено пріоритети держави, до яких належить ремонт Дніпрогесу, що дало можливість налагодити електрифікацію міста.
ЖІНКА В НАЦІОНАЛІСТИЧНОМУ ПІДПІЛЛІ: МІЖ ГЕРОЇЧНИМ ЕПОСОМ ТА ТРАВМОЮ ПОВСЯКДЕННЯ
Дослідження жіночої участі в українському визвольному русі середини XX століття пройшло шлях від радянської криміналізації та діаспорної глорифікації до сучасного глибокого антропологічного аналізу. У статті розглядається еволюція образу «жінки з лісу», де на зміну ідеологічним штампам приходить вивчення реального досвіду виживання в умовах абсо- лютної ворожості середовища. Автор аналізує фізичні та психологічні ви- пробування підпільниць: від «гасової хвороби» у замаскованих криївках та екстремальної медицини до складних викликів гігієни та фізіології. Окрему увагу приділено функціональним ролям жінок як розвідниць, зв’язкових та організаторок логістичної системи «магазинування», що трималася на плечах селянок. Через призму его-документів розкрито трагічний вимір материнства в підпіллі, де жінки змушені були обирати між безпекою організації та життям власних дітей. Фінальним актом дослідження стає опір українок у таборах ГУЛАГу, зокрема під час Кенгірського повстання, де збереження ідентичності та солідарність стали формою перемоги над тоталітарною системою. Досвід учасниць підпілля постає як унікальний приклад трансформації побуту на зброю, а власного життя – на фундамент національної пам’яті.
ТРАНСФОРМАЦІЯ ПОГЛЯДІВ НАСЕЛЕННЯ ПІВДНЯ УКРАЇНИ НА СОЦІАЛЬНО-ЕКОНОМІЧНІ УМОВИ ЖИТТЯ В ПЕРІОД НАЦИСТСЬКОЇ ОКУПАЦІЇ
У статті досліджується еволюція соціально-економічних орієнтацій на- селення Півдня України в умовах нацистського окупаційного режиму. Окупація призвела до радикальної трансформації повсякденного життя та зруйнувала усталені соціальні й економічні практики, змусивши місцеве населення виробляти нові моделі поведінки – від адаптації та очікування до прихованого й відкритого спротиву. Особливу увагу приділено почат- ковому етапу німецького панування, коли частина населення пов’язувала з приходом нової влади сподівання на поліпшення соціально-економічного становища. Розкрито регіональну специфіку суспільних настроїв, зумовлену попере- днім досвідом радянської політики, насамперед колективізації, репресій та обмеження приватної ініціативи. Показано, що в перші місяці окупації домі- нувала вичікувальна та аполітична позиція більшості населення, особливо в сільському середовищі, яке становило основну соціальну базу регіону. У статті простежено поступову зміну ставлення населення до окупаційно- го режиму впродовж 1942 р., спричинену нереалізованими обіцянками німецької адміністрації, посиленням репресивних практик, примусовою трудовою мобілізацією та впливом воєнних подій. Зроблено висновок, що соціально-економічні орієнтації населення Півдня України еволюціонували від стриманих очікувань і нейтралітету до поширення пасивних форм опору, які відігравали ключову роль у підриві ефективності окупаційної політики.
Південь України, соціально-економічні орієнтації
НАЦІОНАЛЬНО-ГРОМАДЯНСЬКЕ ВИХОВАННЯ У ДЕРЖАВОТВОРЧІЙ ПОЛІТИЦІ ЦЕНТРАЛЬНОЇ РАДИ
У статті проаналізовано ідеологічні засади громадянського виховання в УНР, реформування системи освіти та створення умов для громадянського виховання. Показано практичну реалізацію громадянського виховання через шкільне самоврядування та демократизацію навчального процесу. Громадянське виховання в освітній політиці УНР 1917–1918 рр. було важливою складовою державотворчого процесу. Через реформування структури школи, упровадження самоврядування, активізацію позашкільної освіти й розвиток педагогічної думки уряд УНР намагався виховати нову генерацію громадян – моральних, відповідальних і патріотичних, здат- них усвідомлено брати участь в розбудові демократичної та незалежної України. У практичній площині це означало створення нових типів шкіл, розроблення навчальних програм, упровадження принципів самовря- дування, демократизацію управління освітою, підтримку позашкільних ініціатив та культурно-просвітницьких організацій. Освітня політика УНР заклала підвалини національно-демократичної моделі освіти, в основі якої лежала єдність інтелектуального, морального та громадянського розвитку. Практична реалізація громадянського виховання в освітній політиці УНР 1917–1920 рр. стала першою спробою створити національну систему осві- ти, засновану на демократичних, гуманістичних і національних принципах. Попри короткий період існування держави, ці ідеї мали довготривалий вплив на українську педагогіку і залишаються актуальними у сучасному дискурсі громадянської освіти. Концепція виховання громадянина – мо- рально вільної, соціально активної особистості – згодом стала основою для українських педагогічних програм доби відновлення державності у 1990-х рр. та в сьогоденні.
ОСВІТА ПЕРЕД ВИКЛИКАМИ ВІЙНИ: ОЛЕКСАНДРІВСЬК 1914–1920 рр.
Охарактеризовано системний і суперечливий вплив війни, як соціально- го і політичного явища, на сферу освіти у м. Олександрівську протягом 1914–1920 рр., доби Першої світової війни та мілітарної боротьби українців за державну незалежність під час Української національної революції. Показано, що війна породила масу проблем у діяльності закладів освіти, перешкоджала здобуттю якісної освіти, руйнувала усталену систему нав- чання. Простежено підняття хвиль патріотичної пропаганди та політичної істерії, погіршення матеріального становища учнів і учителів та спроби його унормування, вимушене переміщення учнів і учителів, мобілізація і демобілізація учасників освітнього процесу, зміни в навчальних програмах. Унаочнено масштаб і прояви гуманітарних ініціатив населення. Стверджу- ється, що війна радикалізувала суспільну свідомість, прискорювала зміни політичних режимів, політичних орієнтацій всіх працівників освітянської сфери. Загроза з боку Росії, проявлена серією інтервенціоністських війн більшовиків і білогвардійців під час Української революції, цементувала в середовищі вчителів і освітянської молоді Олександрівська українську ідентичність, посилюючи опір подальшим імперським амбіціям.
ОСВІТА ЯК ІНСТРУМЕНТ ЗБЕРЕЖЕННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ ЕТНІЧНИХ СПІЛЬНОТ ПІВДНЯ УКРАЇНИ (ХІХ – ПОЧАТОК XX ст.): БЛАГОДІЙНІ ПРАКТИКИ Й ПОВСЯКДЕННЯ
У статті проаналізовано роль приватної ініціативи й благодійництва у ста- новленні системи національної освіти етнічних спільнот Півдня України (ХІХ – початок XX ст.). З’ясовано, що в умовах імперської політики уніфікації та відсутності державного фінансування національної школи, благодійні товариства національних громад стали єдиною легально організованою формою збереження етнічної ідентичності. Автори доводять, що приватна ініціатива стала компенсаторний механізмом, який дозволив змістовно наповнити освітні ніші поза фокусом уваги державних інституцій. На основі аналізу архівних джерел і статистичних даних виокремлено три моделі фінансування національних шкіл: модель «недоторканних капіталів» (німецька й грецька громади), модель внутрішнього корпоративного опо- даткування (єврейська громада), модель громадських пожертв (польська й українська спільноти). Окрему увагу приділено німецької освітньої моделі, базованій на феномені «шкільного примусу» (Schulzwang) і стратегічній підготовці власних педагогічних кадрів у «центральних училищах». Обґрунтовано, що для національних меншин школа трансформувалася з суто освітнього закладу в інституційний центр самозбереження, ставши бар’єром проти асиміляції та русифікації. Визначено, що фінансова автономія та демо- кратична управлінська структура дозволили національним школам ефектив- но функціонувати й модернізуватися навіть за умов адміністративного тиску.
СТОРІНКИ БІОГРАФІЇ ВІЦЕ-КОНСУЛА МЕКЛЕНБУРГ-ШВЕРІНА У МАРІУПОЛІ МАТІАСА (МАТВІЯ) КОВАЧЕВИЧА
У статті реконструйовано біографію та діяльність віце-консула Меклен- бург-Шверіна у Маріуполі Матіаса (Матвія) Ковачевича як малодослідже- ного представника іноземного консульського корпусу Півдня України ХІХ ст. На основі широкого кола архівних і друкованих джерел висвітлено його торговельно-економічну активність, участь у розвитку портової торгівлі, громадському житті та благодійності, а також специфіку консульського представництва німецьких земель у Північному Приазов’ї.
Geheimes Staatsarchiv Preußischer Kulturbesitz